Макс Бранд
Клопка при завоя на команчите

Превод от английски: Димитър Генов, 1996

chitanka.info

Глава I
100 градуса по Фаренхайт

Черната стрелка на термометъра, закачен на задната веранда, бавно се покачи от 95 на 97, след което спря да пълзи нагоре, но това беше съвсем за кратко, защото след малко достигна 100. Джон Сковил наблюдаваше движението на стрелката с радост.

— Били — обърна се той към готвача, който тъкмо изтръскваше кърпите, с които бършеше чиниите и ги закачаше на въжето за сушене. — Били, няма нищо по-хубаво от сухия въздух на планинската пустиня.

— Уф! — изпухтя Били и започна да бърше потното си чело, като гледаше Сковил учудено.

— Когато в стария Манхатън живакът стигне деветдесет — продължи Сковил весело, — пияниците започват да повяхват като роза в пещ. Когато достигне деветдесет и един, всички работници започват да падат до лопатите си; на деветдесет и две пожарните команди не могат да си починат; при деветдесет и три — здрави и прави мъже мечтаят за зелени поляни и прохладни поточета, а при деветдесет и четири целият град се препълва с буйстващи маниаци. Но тук, на открито, чак при сто на сянка започвам да чувствам умора.

— По дяволите! — отвърна му Били и се зае с почистването на кухнята.

Въпреки всичко усмивката на Сковил не изчезваше от лицето му. Усмивка за милиони, както казваха хората. Нищо не можеше да го накара да спре да се усмихва. Сред разорението на хиляди търговци и невъзможността за прогнозиране във финансовата бъркотия усмивката на Джон Сковил грееше като сигнал за по-малките спекуланти, които все още можеха да се спасят от финансовата буря. Провидението беше създало този човек като допълнение към усмивката му. Коремът му беше изпъкнал така, че предизвикваше усмивка у всеки, който го зърнеше; главата му беше плешива и розова, резултат от многото бедствия и трудности, които трябваше да избягва или да преодолява; бузите му бяха гладки и розови, а очите му — мънички и блестящи, така че като се усмихнеше, те заблестяваха като малки звезди.

Джон Сковил погледна към разпръснатите къщи на Завоя на команчите, след това плъзна весел поглед по цялото селище и се загледа към планините, които се издигаха към небето и синееха слабо в маранята.

— Слава на Бога! — продължи той. — Това е земя, която Господ е създал, но човекът я е забравил!

— Конете, господин Сковил — прекъсна размишленията му някакъв глас наблизо. Той се обърна по посока на гласа и видя човек, които водеше две понита от конюшните.

— Добре! — кимна доволно. — След малко идваме и при теб!

Обърна се и изведнъж усмивката му се стопи. Известната усмивка на Джон Сковил, която не изчезваше нито при опасност, нито при превратностите на съдбата — сега тази усмивка изчезна толкова бързо, както и слънцето през декември. Причината беше в онова, което бе забелязал.

Близо до къщата между две дървета беше закачен хамак — идеално опънат и полюшващ се бавно, а в хамака се беше изтегнала дъщеря му Нанси. Трудно е да се опише Нанси. Първата мисъл е да се опише детайлно както в прозата на Селини, като се отчетат съвършените ръце, съблазнително закръглената шия, гарвановочерната коса и черните й очи, но за да се опише лицето й, трябва да се използват най-красивите думи. Защо обаче точно лицето й предизвикваше такава реакция у баща й? Защо започна да гледа така мрачно? На пръв поглед нямаше никаква причина.

До нея имаше малка масичка, на която стоеше отворена кутия с шоколадови бонбони. Тя се пресегна, без да гледа, взе един и започна да го смуче замислено, като гледаше към шумолящите от вятъра дървета. След малко извади полуразтопеното парче шоколад и го хвърли в пясъка. Долната челюст на Джон Сковил увисна от изненада и той тръгна към дъщеря си, като си мърмореше тихо.

— Добре, Нанси — каза той, когато стигна до хамака. — Конете са готови и ни чакат.

Тя отвори с такава мъка очите си, сякаш клепачите й тежаха неимоверно.

— За нас ли? — попита учудено.

— Ами да!

Тя взе още един бонбон и започна да го смуче замислено.

— И къде ще ходим?

Усмивката на лицето му започна да разцъфва, но той успя да я прикрие, след това сви рамене:

— Къде ще ходим? — повтори след нея. — Отиваме на едно местенце, което е истинско късче от рая и не е много далече оттук!

Нанси прикри с прекрасните си пръсти малка прозявка, след това се обърна към баща си:

— Тогава не си струва да излизаме на открито за това, нали? — измърмори тя.

Лицето на баща й започна да се зачервява бързо:

— Един поток извира точно в началото на долината — продължи търпеливо той — и се спуска надолу покрай камъните, като ромоли приятно. Освен това съм взел и въдиците. Нан, пъстървите там са тлъсти, а водата е толкова плитка, че можем да влезем с ботушите и да ги ловим с голи ръце.

Дъщеря му го изгледа със слаб интерес от главата до петите и като се увери, че той говори сериозно и не е превъртял от горещината, отпусна уморено глава:

— Но, скъпи — въздъхна тя, — знаеш, че аз не нося ботуши.

— Ще те науча аз… — Той внезапно прекъсна ругатнята, която щеше да изригне, след това вдигна пръст. Имаше чувството, че през остатъка от деня прочутата му усмивка няма да се покаже вече. — За Бога, Нан, не съм чувал някой да е ходил с обувки за танци в планинската пустош.

Тя разтвори устни, за да отговори, след това явно се отказа и започна лениво да следи падането на едно листо.

Джон Сковил вдигна двете си ръце към небето, и изстена:

— Защо въобще те докарах тук? Защо?

— Нямам и ни най-малката представа — отвърна момичето и отхапа от бонбона.

Джон Сковил, очевидно загубил вече търпение, грабна кутията с бонбони и я хвърли настрани:

— Нан — каза той дрезгаво, — исках да запазя тайната, но вече не мога да издържам. Ще ти кажа защо те доведох с мен и защо всъщност реших да тръгна. — Той махна ръка настрани. — Защото тук планините са четири хиляди метра високи и всеки ден можеш да им се наслаждаваш, защото тук хората говорят само истината и това, което действително чувстват; защото тук въздухът е по-свеж и по-чист от всяко друго място. Тук всеки ден е една отделна поема, която те завладява изцяло!

Той спря и я погледна:

— Нан!

Момичето вдигна пак бавно очи и го погледна уморено.

— Нанси Сковил, пак ли заспа?

— Разбира се, че не съм.

— Тогава повтори последните ми думи — каза той със съмнение в гласа.

Тя се замисли за миг:

— Ще ти кажа защо.

— Това ли бяха последните думи, които казах?

— Да.

В отговор на тази безочливост Джон Сковил само вдигна ръце към планините, за да успее да запази самообладание, след това сложи юмруци на кръста:

— Помниш ли кога те преглежда доктор Ромни?

— Разбира се. И той каза, че ми няма нищо, просто това са глупавите ти измишльотини, татко.

— Така ли? — отвърна той язвително. — А сега, млада госпожице, ще ти кажа какво точно ми каза Ромни. — Насочи и двата си показалеца към нея. — Кръвното ти налягане е много ниско, сърдечната ти дейност е много слаба, мозъкът ти е мързелив, а нервите ти са като от желязо!

По лицето й се появи една от малкото й усмивки:

— Така ли? Нямах представа, че се е заинтересувал толкова от мен.

— И резултатът ще бъде — продължи той гръмогласно, а от лицето му започна да се стича пот, — че още преди да си навършила тридесет години, неизбежно ще станеш жертва на… ъ… бързо остаряване. По дяволите! Това ще бъде неизбежно, освен ако не се направи нещо още сега.

— Скъпи татко — отвърна момичето, — само като ти гледам лицето, ми става ужасно топло.

При този неочакван отговор Сковил започна да заеква, но все пак успя да събере сили и да продължи бавно:

— За теб има една-единствена надежда. При този чудесен въздух, който само тук може да се диша, е напълно възможно да се оправиш, естествено, ако разбираш какво ти предстои. Господ ми е свидетел, че не исках да те взема със себе си. От десет години мечтая да се върна в тази прекрасна земя и да подишам хубав въздух и сега, когато имам истинската възможност да изкарам една чудесна почивка, ти ми се увеси като камък на шията. Мили Боже, пътуването с теб е толкова тежко, колкото и да се опитваш да направиш тридесет морски възела на въже, на което е закачено котва. А къде е твоята признателност? Къде? Питам те какво най-много те заинтригува в пустинята?

Тя постоя замислена, след това го погледна:

— Пясъкът!

Джон усети, че гърлото му се стяга и не може да говори. За да не получи удар от абсолютната невъзмутимост на дъщеря си, той смъкна голямото сомбреро и започна да си вее бързо.

След момент, когато се поуспокои, продължи:

— Даже и промяната да е минимална, пак може да помогне. Но ти даже и не чувстваш тъга по града, това не значи нищо за теб. Ето, очите ти са празни. Нанси, кажи ми какво най-много ти липсва от града?

Тя допря замислено пръст до челото си и постоя така, след това очите й внезапно се оживиха и тя се усмихна:

— Сутрешната баня.

— Мили Боже! — изпъшка баща й отчаяно. — Мили Боже!

Обърна се и започна да снове нагоре-надолу, като дишаше бързо и дълбоко. След момент се спря до нея и я погледна. За негова изненада тя беше сложила ръка под главата си и спеше дълбоко.

Ако някой наблюдаваше тази сцена и не знаеше, че Джон е един любящ баща, който се притеснява за детето си, би си помислил, че той смята да набие една безпомощна жена, която си почива в хамака. Джон я погледа така известно време, после чертите на лицето му се отпуснаха и усмивката му се възвърна бавно, а в очите му се появи нежност. Даже и в съня си тя изглеждаше като ангел. Черните къдрици се виеха около лицето й. Изведнъж устните й се разделиха и тя започна да шепне нещо в съня си. Баща й се наведе бавно до нея и се заслуша:

— С много сос!

Той рязко се изправи, и нахлупи сомбрерото си чак до очите. Започна бавно да навива ръкавите си до лактите и може би щеше да се случи нещо ужасно, ако внезапно не се обади някакъв глас зад него:

— А, господин Сковил, колко се радвам, че ви виждам тук!

За момент той продължи да се взира в прекрасните черти на любимото си дете. Устните й сега се бяха удължили в усмивка, в съня си тя продължаваше свой собствен диалог с някого. Баща й рязко се завъртя и бавно тръгна към къщата, като стъпваше тежко, навел глава. Всеки, който го видеше в този момент, би си помислил, че е изпаднал в тежки мисли.

Глава II
Решението

Този, който го беше извикал, се оказа готвачът Били.

— Шефът иска да ви види. — Той посочи с палец назад. — С него е и още някакъв господин. Намират се в приемната, така че влизайте направо вътре.

Без да чака втора покана, Джон влезе бързо в приемната. Шефът Бенсън поглади доволно русите си мустаци, след това се изплю. Това той правеше само при Съботните вечерни събирания или при Неделните сбирки. И отчасти поради скритата тържественост на домакина, отчасти поради разрешението на шефа му гостът да влезе в приемната с ботуши, Сковил огледа внимателно „другия джентълмен“.

Шапката му беше килната назад, а самият той се беше отпуснал назад в стола така, че човек би се позачудил доста, докато разбере дали смята да ляга на пода, или се държи само на пети. Без съмнение обаче беше забележителен. Имаше едри, атлетични рамене, широка усмивка, а очите му бяха светли. Когато Джон го погледна, част от товара, който беше легнал на плещите му, започна мистериозно да се стопява.

— Вие двамата сте дошли от един и същи град от Изток — каза Бенсън. — Помислих си, че може би се познавате, ама май съм сгрешил. — След тези думи започна да ги запознава. — Господин Джери Айкен, господин Джон Сковил; господа, стиснете си ръцете!

След като свърши запознаването, продължи:

— Учудващо е все пак, че никога не сте се срещали в Ню Йорк.

Гостът впери очи в Сковил и се усмихна широко. Джон му върна усмивката:

— Значи и вие сте тръгнали на почивка? И сте от Манхатън?

— Не, смятах просто да се върна отново там.

— Да — въздъхна Сковил и погледна към госта. — Изглеждате доста здрав, явно планинската пустош ви се е отразила добре.

— Познахте — кимна в отговор Айкен. — Дойдох тук преди пет години, тогава бях направо развалина. Само единият ми бял дроб функционираше добре, имах ревматизъм, носех очила с големи диоптри и нервите ми бяха опънати до крайност. Бях половин човек.

— А вижте сега какъв мъж сте станали! — усмихна се Сковил. — Но как така решихте да предадете Запада и да се върнете, а?

— Ами излезе ми много скъпо — отвърна бързо Айкен. — Необходими ми бяха две години и няколко хиляди, за да науча покера; след това реших, че ще ударя кьоравото чрез отглеждане на говеда, но времето и пазарът бяха против мен и загубих много. Сега смятам да се върна в Ню Йорк, където хората са обикновени и неуки, и ще мога лесно да им взема част от спестяванията.

— Но не искате да напускате планините, така ли?

— Е, не чак толкова. Доколкото си спомням, и в Манхатън има планини, но когато ходех там, не знаех какво да правя. Смешно ли ви е? Защо? Ако един мъж може да заколи теле тук, ще може да го заколи и на улицата в някой град, а освен това в града няма да се наложи да гониш животното с часове. Не съм ли прав?

— Вие сте оптимист — въздъхна Сковил — и аз бих искал…

Изведнъж лицето му стана мрачно.

— През цялото време Джери се навива сам, така му харесва — намеси се Бенсън, притеснен да не би Сковил да си помисли нещо лошо за признанията на Айкен. — Ако му дадеш шанс, ще успее да забогатее от крави или коне. Мисля си, че трябва да свикне с планините и мястото, но не искам да го убеждавам. Между другото, Джери, ти избра най-лошото пасбище в целия район. Защо не си пробвал досега тук?

— Не знам — измърмори Джери. — Нещата там долу ми изглеждат по-добри. Ще ти кажа какъв ми е проблемът, Бенсън. И ти знаеш това така добре, както и аз го знам. Харесвам мястото, но то не ме харесва. Харесват ми фермерите и каубоите, но те не ме харесват. Те са различни и точно заради това ми харесват. Аз съм различен от тях и затова те странят от мен. Ето, това е. Където и да отидеш, се срещаш само с такива хора. Навсякъде са, партньоре, а аз не се разбирам с тях добре.

Бенсън разтърси сърдито глава:

— Но когато ги оставиш да те разберат, тогава вече всичко се променя. Когато за първи път те срещнах, Джери, не можех добре да те оценя. Но по времето, когато форсирахме Плейт… Господин Сковил, искам да чуете това. Искам да кажа, че животът ми беше…

Джери го погледна нещастно:

— Не и това, Бенсън! — прекъсна го остро той. — Господин Сковил е като всички останали граждани от Ню Йорк. Днес започва да процъфтява, утре обявява ипотека, а на следващия ден вече е забравен от всички. А и аз съм от тези граждани. Забрави за това, Бенсън! Учудващо е какво вие правите тук, в планините, господин Сковил?

По руменото лице на Сковил премина сянка, но по тона на Джери разбра, че го питат съвсем искрено. Затова отиде до прозореца и вдигна пердето, след това направи знак Айкен да застане до него. Посочи към дъщеря си, която спеше блажено в хамака:

— Ето, това е — мрачно започна той — моето добро време. Господин Айкен, реших да взема с мен и дъщеря си.

— Та какво й има? — попита Джери весело.

— Не иска да язди, не иска да ходи, не иска да лови риба, не иска да ловува.

— А защо не я накарате?

Джон Сковил присви очи и погледна към него:

— А? — изхриптя ядосано.

— Да не би да е болна? — тактично продължи Джери.

— Не е болна, а мъртвец на крака. Единственото, което прави, е да яде, а силата й е в съня.

— Ами тогава — спокойно продължи Джери — направете така, както правите и с мързелив кон: използвайте камшик.

— Това — в гласа на Сковил се долавяха ледени нотки — е лесно да се каже, но когато се наложи да го направя… ами аз съм неин баща, не бих могъл да го сторя.

— Глупости! — изсмя се Айкен. — Жената е като коня…

— Млади момко — отвърна студено Сковил, — това звучи умно, но как ще ми го обясните?

— Ами вижте, един кон няма чувства, даже и едно муле има повече чувства от него. Жените също нямат чувства. Можеш да кажеш на коня си да стои и той ще стои. Ако кажеш на една жена да седне, тя ще седне. Всеки кон се стъписва, ако на пътя има парче хартия, а жената се плаши, като види мишка. Не използвай юздите на коня и гледай как сам ще си счупи врата, а ако оставиш жената сама да се командва, тя ще направи така, че да разбие сърцето си. Ако загубиш коня си за известно време и след това го намериш, при първите опити да го яхнеш ще ти се опъне, все едно никога не те е виждал, но ако го запрягаш постоянно, ще работи по цял ден. Дай на една жена скъпи дрехи и й позволявай да събира всяка вечер гости в балната стая и тя ще прави, ще струва, ще разори мъжа си. Но ако вкараш жена си в кухнята и всяка сутрин мърмориш за кафето и яденето, което приготвя, тя ще живее само за теб и чрез теб.

— Мой млади, много млади приятелю — отвърна кисело Сковил, — всяко правило си има изключения. Погледни момичето в хамака — тя е едно от тези изключения.

— Ако сложиш мексикански юзди и хвърлиш едно одеяло на главата му, и най-лошият и див мустанг ще се укроти.

— Хм. — В гласа на Сковил се долавяше съмнение. — Лесно е да се говори, но виж колко време е трябвало на Колумб да открие обетованата земя.

— Господин Сковил — отвърна Айкен, разгорещен от аргумента. — След двадесет дена непрекъсната работа вашата дъщеря може да бъде пречупена и ще идва тичешком при вас още преди да си отворите устата да поискате нещо, ще се радва и на най-сухата коричка хляб и дори ще се чувства щастлива.

Сковил започна да се смее иронично:

— Скъпи приятелю, говорите много, но думите не означават нищо.

— Ако искате и действие — отвърна му остро Айкен, — ще ви го дам, и то на всяка цена.

В очите на Сковил припламна слабо пламъче, но бързо изчезна:

— Ако сега бяхме във времето, когато са минали само хиляда години от сътворението ни от Бог, щях да ви повярвам, но ние живеем вече хиляди години и вече е много късно.

— Пълни глупости! — внезапно избухна Айкен. — Мъжете не се променят с времето. Омир може да бъде близнак на всеки сляп просяк по Бродуей, мога да ви покажа на петстотин мили южно от тук залата за танци на Хубавата Елена. А какво пречи на старите дни да се повторят и сега?

— Вярно, хората може и да не са се променили — кимна примирено Сковил, — но се променят обичаите. В този век методите на обуздаване няма да помогнат, в това поне съм сигурен.

— Уважаеми господин Сковил — изсмя се Айкен, — очевидно е, че никога не сте ходили в Мексико. Ето това, господин Сковил, е лабораторията, където са били създадени жените и мъжете — тези планини и въздухът. Дайте ми някакъв образец и ви гарантирам, че тази жена може да се промени до неузнаваемост.

— Има нещо у вас — усмихна се Сковил, — което ме смущава. Ако сте били доктор, ще разберете, че страдате от панацея, а ако бяхте живели в XVII век, щяхте да предизвиквате Световен диспут. Но все пак, как сте успели да съберете толкова много умения за толкова кратко време?

Нескритата ирония във въпроса даже не успя да засегне младежа.

— Вярно, през живота си научих много неща — кимна той. — На първо място е раждането ми. На второ е това, че се научих да ям, да говоря и да се смея, и на трето — научих се да спя. И няма никакво съмнение, че мога да отворя училище за новата философия, свързана с тези основни неща за човека.

— И вашите велики знания касаят жените? — засмя се Сковил, усещайки как настроението му се повдига.

— Имам майка и сестра — отвърна Джери. — Достатъчно, за да знам всичко, което трябва да се знае за жените от Ева до кралица Бес. Ако махнеш кожата, отвътре те са абсолютно еднакви.

Въпреки че Айкен се усмихваше, Сковил разбираше, че той говори напълно сериозно. Постоя така замислен за няколко мига, като не сваляше поглед от лицето му, след това рязко се обърна към Бенсън.

— Господин Бенсън, бих желал да остана насаме само за две минути с вашия приятел Айкен.

Без да продума, Бенсън прекоси спокойно стаята, но на прага се обърна засмян:

— Карай както си знаеш с Джери, но не се връзвай да играеш карти с него и претегляй всяка дума, която смяташ да му кажеш.

— Давайте, господин Сковил — изхили се Айкен. — Ако може обаче по-бързо, защото искам да се сбогувам с приятеля си Бенсън. Вижте каква приятна гледка е дъщеря ви, а вие сте недоволен от нея. Добре, кажете какво ви мъчи. Заедно може и да решим въпроса.

— Млади човече — започна Сковил замислено и строго, — бих желал да мога да ви се доверя. Докато ви слушах, ми хрумна една страхотна идея. Нямаше да ми дойде наум, ако не бях говорил с вас, и нямаше да я взема под внимание, ако не бях повече от отчаян. Решил съм с цената на всичко да спася дъщеря си, защото, ако се върна в града, цял живот ще ми е в тежест, защото ще трябва вечно да я водя по лекари. Затова реших да направя това, което ми хрумна преди малко. Честно казано, вече не се издържа. Днес даже бях решил да я нашляпам. А сега, Айкен, ако ви дам картбланш, как бихте се отнесли с нея, какво бихте направили?

— Ами това, което вече ви казах. Щях да я изкарам някъде, да я вържа по корем на седлото на коня си, да й запуша устата с парцал, за да не пищи много, и ще пусна в движение камшика си.

Джон Сковил впери поглед в далечината, а устните му се разтегнаха в крива усмивка:

— Дали може да се направи? — измърмори той.

— Много е лесно. Заведете я някъде на пътешествие за ден-два из планините и ме вземете с вас.

— Но тя никога няма да тръгне.

— Ами тогава я накарайте насила.

— Насила? Да използвам грубост срещу нея? За Бога, Айкен!

— Ами тогава аз ще го направя вместо вас.

— Невъзможно.

— Отказвате ли се от решението?

— Проклет да съм!

— Това е превратният момент: проблемът е дали ще се изправите срещу него, или ще склоните глава и ще оставите нещата да се развиват сами.

— Но вие смятате да я накараме насила, без самата тя да се е съгласила. Как след това ще я гледам, ще…

— Всичко това ще е против волята и на двама ви.

— Знаете ли, млади човече, че у вас има нещо, което ми напомня Наполеон!

— Ха! Наполеон обаче е история, а аз ще ви дам обновена негова версия. Ще събера наведнъж Аустерлиц, Лоди, Фридланд и Маренго в един-единствен хап и ще удържа победа заради вас.

— Само като си помисля, започвам да се обърквам.

— Шансът идва само един път!

— Но ако някога се разчуе всичко това…

— Щом като се колебаете още отсега, няма смисъл да започваме. Довиждане, господин Сковил.

— Една минута! Чакайте! Боже, май го измислих! Можете ли да ни вземете с вас в планините?

— Мога.

— А познавате ли хората тук?

— Никой, освен Бенсън.

— А? Е, сигурно поне познавате местността?

— Даже и инч не ми е познат.

— Ами къде, по дяволите, смятате да ни отведете тогава?

— Към щастието, господин Сковил. И смятам да ви върна с една жизнерадостна жена вместо това, което виждаме сега. Сега ще тръгнете с един съвременен Франкенщайн, спящ демон, но аз ще я събудя. И още преди да е свършил този малък урок, ще я накарам да яде от ръката ви като кученце.

— Това си е направо лудост, но не знам защо, чувствам някакво доверие във вас, Айкен. Да я отведа в планините с мъж, който даже и не познавам… но джентълменът си е джентълмен. Имам ви доверие, Айкен, и то пълно доверие. Ще си стиснем ли ръцете?

— Не и докато не определим цената.

— А? Цена ли? Но, разбира се…

— Не смятам да правя всичко това за здраве. Погледни ме! Искам само по сто долара на седмица, и ако успея, някакъв поощрителен бонус.

— Сто долара на седмица! — задъха се милионерът.

— Не сте ме разбрали добре — отвърна Айкен тихо. — Казах сто двадесет и пет долара.

— Боже, но това е таксата на бизнес експерт за…

— Не започвайте така. Та това си е сделка за жена, което е много по-трудно. Последно ще искам по сто и петдесет долара на седмица. Съгласен съм да си стиснем ръцете само при тези условия.

Джон Сковил беше известен не само с прочутата си усмивка:

— А какъв ще бъде бонусът? — попита мрачно той.

— Това — поклони се почтително Айкен — ще оставя на вашата собствена съвест и справедливост. Естествено и болничните сметки.

— Да си стиснем ръцете.

И двамата доволни си стиснаха ръцете.

Глава III
Новакът

Противоположно на гражданите, човекът, който живее в планинската пустиня, не обича лекомислието и несериозността. Той е свикнал на тишина и обича себеподобните, които също ценят тишината. Свикнал е да изразява мислите си с едно-единствено изречение и излишния шум го дразни неимоверно. Вярно е, че когато се напие, стига до крайност и изстъпления, но като се изключи тази малка радост, която рядко си позволява, това, което един планинец най-много мрази, е разговорът на висок глас и излишните силни шумове.

Това обяснява защо, когато Джери Айкен влезе в салона на Стийв Лаулер, подсвирквайки си силно, всички се извъртяха и впериха присвити очи в него. Този поглед касапите използват, когато оценяват едно говедо, преди да го заколят. Това е поглед, който казва: „Това животно не е добро, слабичко е и няма живец в него.“ Така те гледат и някой, който им досажда, сякаш искат да кажат: „Този човек говори прекалено много.“

Но на странника явно не му пукаше дали ги е раздразнил или не, и въобще не се притесняваше, че може случайно да си изпати за това. Облеклото му беше точно такова, каквото носеха тук — жилетка без палто — на главата бе сложил голямо сомбреро, а на краката — ботуши с шпори. Но въпреки всичко си личеше, че не е кореняк планинец. Даже и когато удари с ръка по бара, си пролича, че не е оттук. Един мъж, който се е облякъл добре според местните обичаи, може да успее да излъже окото например на жена, но в една кръчма, където всеки познаваше другия и оценяването на човека ставаше още с първите му действия, вече си проличаваше кой какъв е. Независимо на колко нахакан може да се прави, каквито и дрехи да носи, какъвто и жаргон да употребява, ако той е новак, това веднага си проличаваше.

Например ръката, с която удари по бара, въпреки че беше мургава и груба, показваше липсата на един много важен белег на опитните касапи: от постоянното носене на ръкавици кожата на ръцете им беше по-светла и обикновено се покриваше с лунички, като там, където е бил ръбът на ръкавицата, оставаше тъмна лента. Освен това, ако очите на един мъж не са обградени от ситни бръчици, които се образуват от постоянното присвиване на открито при тези пясъци; ако ноктите му не са счупени, а добре изрязани — всичко това показва липсата на опит у този човек и никакви дрехи и превземания не могат да убедят другите в противоположното. Така че, още като видяха начина, по който ръката се удари в ръба на бара, всички разбраха що за човек е влязъл вътре.

В резултат на това наблюдателните очи на присъстващите се присвиха още повече.

Учудващото беше, че този новак не се издаваше с нито едно трепване на мускул на лицето си. Вярно, лицето му не беше от най-красивите, но беше дружелюбно, с широка усмивка; беше средно висок, но широките му рамене и пружиниращата му походка показваха, че е трениран и здравеняк.

— Ще пиете ли с мен, момчета? — наруши тишината той, след което хвърли петдоларова златна монета на бара. Обърна се бавно и огледа внимателно всички. Когато срещаше нечий поглед, онзи внезапно отклоняваше очи и започваше да гледа над или някъде зад непознатия. По същия начин биха гледали и един дух в човешки образ.

— Значи не искате да пиете с мен — преведе мълчанието им той все така високо. — А какво ще ми предложиш ти, приятелю?

— Само алкохол — изръмжа барманът и бръсна с кърпата тезгяха.

— Уиски — нареди новодошлият все така жизнерадостно и след като получи чашата, я вдигна високо. — Това е едно неподозирано удоволствие, господа. Никога не съм очаквал, че ще пия сам тук, на Запад. Пия за изненадите! — И с тези думи гаврътна бързо чашата.

В очите на останалите се появиха слаби пламъчета. Те разбираха, че някъде в речта на този мъж се крие предизвикателство към тях, или опит за такова, но все още не можеха да доловят какво цели той. Затова продължиха да мълчат с кравешка упоритост.

В същото време новодошлият се обърна към бармана:

— Господин барман, ще може ли да разменим две думи насаме?

— Зает съм — отвърна му мрачно Стив Лаулер.

— Бизнес — изрече непознатият — е второто ми име. Няма да ви отнема много време, защото не вярвам, че в дългите разговори се крие много истина. Гарантирам ви, господине, че за тридесет секунди ще мога да ви продам животни за хиляда долара, да науча моминското име на първата ви жена и да ви накарам да се разпишете на празен лист.

— Хм! — измърмори Лаулер, след това се огледа бавно и се приближи до странника.

Той веднага се наведе доверително към него:

— Моето основно правило е — започна той: — намери подходящо място, сериозни хора и проведи делови разговор. За Завоя на Команчите вашето заведение е най-важното и сега искам да ви кажа нещо: имам да свърша една малка работа тук и са ми необходими двама мъже, които могат да яздят добре и продължително, да стрелят точно, да мислят бързо и да не бърборят много. Къде мога да ги намеря?

— Ами в… — започна барманът, след това млъкна и само махна с ръка зад себе си.

— Аха, в задната стая — кимна разбиращо странникът. — Благодаря много.

— Чакай! — обади се барманът и съжали, че го каза много тихо и не можа да стресне мъжа, защото той бавно се обърна към него:

— Чакането е най-лошото, което трябва да правя. Вие сте зает и аз съм зает. Вие нямате време да слушате, а аз нямам време да говоря. А това може да дадете като подарък на жена си. Довиждане!

С тези думи странникът подаде пет долара, след това се обърна и бързо се шмугна в задната стая. Барманът понечи да го последва, но след това явно размисли, защото се спря и, криво усмихнат, наклони глава към вратата, през която бе влязъл странникът. Явно бе, че очаква нещо, но за негово съжаление не последва нищо. Почака така няколко секунди, след това замислено се върна зад бара.

Когато странникът влезе в стаята, най-напред забеляза двама мъже, които седяха един срещу друг до една малка масичка и играеха карти. Единият беше нахлупил сомбрерото си до очите, така че от лицето му не можеше да се види почти нищо. Внушителната купчина пари пред него показваше, че днес той е късметлията. Другият беше килнал назад шапката си и изглеждаше разпален и ядосан, което се обясняваше с намалялата купчинка пари до него.

По лицето на победителя беше набола двудневна брада, а косата му беше огненочервена, докато другият беше мургав като мексиканец. Контрастът между тях беше повече от очевиден, но това явно не ги смущаваше.

И двамата бяха високи, но червенокосият изглеждаше така, сякаш всеки момент костите ще пробият кожата му, а когато говореше, адамовата му ябълка играеше нервно нагоре-надолу. Лицето му беше мършаво, с малки очички и много приличаше на муцуната на хрътка. И челюстите му бяха като на хрътка. Другият мъж беше още по-висок, с изпъкнал и широк гръден кош, вратът му беше къс и здрав, а лицето му — пълно и диво като лицето на Буда. Когато мърдаше, столът под него жално проскърцваше от огромната тежест на мускулестото му тяло.

И двамата играеха тихо и с такова настървение и внимание, сякаш животът им зависеше от края на играта. При вида им никой не би предположил, че това са двамата неразделни приятели: Червения Мак и Пит Добичето, приятели, които от десет години кръстосваха планинската пустиня и познаваха всяко местенце от нея на пръсти.

Когато странникът нахълта вътре, и двамата се обърнаха да го погледнат; Червения Мак — с едно бързо движение на главата, докато другият извъртя цялото си тяло. Новодошлият стоеше пред тях, широко усмихнат и с ръце на кръста.

— Господа — започна той, — търся ви от половин час. — След това грабна един стол и седна на него, като килна шапката си назад и вдигна двата си крака на масата. — И толкова се радвам да ви видя, както теленце се радва да намери майка си.

Червения Мак погледна краката, които продължаваха да стърчат на масата, след това погледна към Пит. Пит погледна към краката на новодошлия, след това погледна към Мак. Нищо не казаха, но тишината и настойчивостта, с която гледаха към него, говореше повече от думите.

— Трябват ми — продължи той — двама мъже, които могат да яздят продължително, да стрелят точно и да си държат устата затворена. С други думи, вие ми трябвате, господа. Имам една работа, която трябва да се свърши, а доколкото знам, вие сте без работа, така че ще можем да се разберем. Единственият смущаващ факт е какво ще искате да ви се заплати за всичко това. Така че тези три неща трябва да ви са ясни.

Червения Мак прочисти гърлото си:

— Приятелю — каза той, — има три неща, които наистина са ми повече от ясни: обичам тишината, мразя разговорите и мразя тълпата.

И малките му очи изгледаха още по-изразително човека пред него.

— Напълно съм съгласен с вас — продължи весело непознатият. — Няма нищо друго, което да ме ядосва повече от напразно дърдорещ мъж; няма нищо по-хубаво от тишината и най-важното — ненавиждам тълпите. Вече започвам да разбирам, че с вас ще успеем да се сработим много добре.

— Хм! — изръмжа Пит. — Друже, имаме си пари и май не ни се бачка много. Това е.

— Грешка — прекъсна го Джери. — Той има пари, защото ги е спечелил от теб, а така като гледам, твоите пари ще свършат скоро. А аз ви предлагам възможност да спечелите още.

Червения Мак премигна бързо, след това погледна учудено към приятеля си.

— Дори и да имате скътани парици, малкото парти, което сте стъкмили за тази вечер, ще ги издуха всичките.

— И къде, по дяволите — изръмжа Пит Добичето, — си чул, че смятахме да правим парти тази вечер?

— Господа — философски започна Джери. — Знам още много неща за вас, които да ви изненадат и даже да ви разгневят. По-нататък наистина може и да ви кажа някои от тях. Но точно сега бих искал да говорим за бизнес.

Сега вече мълчанието на двамата не беше така застрашително. Те премисляха всичко, казано досега, със спокойствието на слон и трябваше да мине цяла минута, преди Пит да вдигне поглед от краката на масата и да изръмжи в отговор:

— Какъв бизнес?

— Мога да ви обясня с няколко думи — отвърна непознатият. — В една къща в покрайнините на този град има двама души: един мъж и една жена. Джон Сковил и дъщеря му Нанси Сковил. Тяхната отличителна характеристика е, че имат пари. Моите цели са три. Първо, да ги отвлека. Второ, да ги отведа в планините, и трето — да изцедя стария Сковил до последния цент. Но за това са ми необходими двама мъже, които да познават добре района, да могат да се бият добре, да яздят много и да си държат езиците зад зъбите. Планът е много прост, вие сте хората, които ми трябват, остава само да свършим останалото.

Червения Мак отвори уста да продума, но Пит вдигна предупредително ръка:

— И на каква цена — обади се той — ще успеем да одрънкаме този Сковил?

— Това е много просто — кимна новодошлият. — Виждам, че ти си с практичен ум, а аз най̀ обичам да работя с практични хора. Но вие ще получите това, което ви плащам за деня. А това, което успея да отмъкна от Сковил, ще го прибера в собствения си джоб.

Пит въздъхна дълбоко:

— А, по дяволите.

Червения Мак беше по-точен:

— Слушай ме внимателно. Може брадата ми да не е толкова дълга, за да я видиш, но по-важно е, че я имам. Не съм вчерашен, за да те оставя да ни баламосваш. Значи ние ще свършим работата, а ти ще прибереш парите, така ли?

— Разбрали сте ме отлично — кимна весело мъжът. — Вие ще получавате възнаграждение за деня, а аз ще прибера това, което ми се полага, защото аз съм измислил плана. Разпределението е честно.

— Аха! — измънка Пит.

— А сега — продължи той, — тъй като вече се разбираме добре, да определим и заплащането. Ще ви дам… нека да видим… четиридесет и девет долара за седмица… значи по седем долара на ден. За да ви го преведа по-добре, това прави седемдесет уискита или сто и четиридесет бири. Освен това — че плащам в аванс.

След тези думи размаха пачка с пари. За първи път от целия разговор насам в очите на Мак и Пит започна да просветва разум. Мак навлажни нетърпеливо устни, докато новодошлият отдели внимателно от дебелата пачка шест двадесетдоларови банкноти, след това подаде три от тях.

— И тъй като обичам да си държа на думата — продължи той, — ето ви предплатата.

Червения Мак се пресегна, преброи парите, след това с едно движение ги мушна в джобчето на ризата си.

— Чакай! — обади се нервно Пит. — Да не би да искаш да кажеш…

Той спря така внезапно, както започна, защото видя как приятелят му притвори очите си доволно.

— Ако става дума за сигурност — продължи новодошлият и смъкна краката си от масата, — знам, че мога да се доверя и на двамата ви. А за повече информация, утре сутринта ще ви намеря и ще ви съобщя точно какво ще правим. И като последно: аз се казвам Джери.

— Аз съм Мак, а това е Пит. Някои го наричат Пит Добичето.

— Радвам се, че се запознахме — продължи Джери. — А що се отнася до мен, ще ме опознаете постепенно. — След това се обърна и излезе от стаята.

— Какво искаше да каже с това? — измуча Пит.

— Де да знам — намръщено му отговори Мак. — Нещо като това, че човек се опознава постепенно.

— А защо — продължи Пит — ти направи уговорка с новак, който даже не носи пистолет и плещи само глупости?

— Изчакай само да се приберем и ще ти обясня.

След тези думи и двамата се изправиха, прибраха парите и тръгнаха към хотела, където имаха стая. Когато влязоха вътре, Пит седна на единия стол и захвана да си свива цигара. Червения Мак седна на леглото и започна да брои внимателно печалбата от играта на карти, а когато свърши, прибра внимателно парите и се обърна към приятеля си:

— Сега искам да те питам нещо. Всеки ден ли се намират глупаци?

— Няма такова нещо — кимна Пит.

— А срещал ли си често глупаци като този, който е бъкан с пари и ще ни закара при другия, който има още повече? Случвало ли ти се е някога някой да дойде при теб и да те моли да му вземеш парите така очевидно като този ахмак, а?

Лицето на Пит започна да се прояснява и по чертите на изражението му Мак разбра, че и той е усетил какво ще трябва да направят, след като стигнат планината.

Глава IV
Време е

Рано на другата сутрин, верен на обещанието си, новакът почука на вратата на Мак и Пит и когато получи отговор, нахълта с весело лице. В устата си беше пъхнал огромна пура, а шапката му едва се крепеше на тила. Устата му беше разтегната в усмивка, но той не изпускаше пурата.

— Добро утро, господа — кимна той. — Ето ме и мен!

— Добре! — отвърнаха и двамата в един глас. — Какво ще правим довечера?

— Като се стъмни, ще се срещнем на някое местенце извън града. Искам всеки от вас да стигне до това място по различни пътища, така че да не предизвикаме подозрение. След това ще отидем до къщата, където живеят Джон Сковил и дъщеря му. Веднага след като стигнем там, ще спрем и аз ще задържа конете…

— Хм! — измърмори Пит.

— … докато вие двамата се промъквате в къщата.

— А ако се окаже, че къщата е пълна с мъже, а?

— Ами застреляйте ги — весело го прекъсна новакът. — А когато свършите патроните, аз ще ви дойда на помощ.

— Хм! — рече Пит.

— Но вие няма да намерите никой друг в къщата, освен тези двамата — продължи Джери. — Всички останали днес са заминали към Водопадите.

— Е, това ще ни улесни.

— Ще бъде необходимо обаче — продължи Джери, — ако момичето дойде с нас, да носи мъжки дрехи. Затова купих дрехи с по-малък размер. Аз ще се погрижа за нея, а вие двамата трябва да се справите с баща й. Ако опита да ви се противопостави, не го убивайте. Искам го жив, много е важно, защото той е нашата цел.

— Остави го на мен — отвърна Мак. — Аз ще се погрижа за него.

— Добре, момчета. И не унивайте. Гарантирам ви, че ако стане напечено, ще ви измъкна. Няма да се плашите, а когато започнем да ги отвличаме, ще ме наблюдавате какво правя. До довечера!

И двамата го изгледаха мълчаливо, но когато той хлопна вратата зад себе си, Червения Мак веднага проговори:

— От всички лъжовни, мазни, долни, мръсни, бъбриви, подли проклети глупаци, които съм виждал, този е…

— Най-тъпият, най-гадният и най-шумният… — прекъсна го Пит.

— Млъквай, Пит. Трябва да говоря, защото отвътре ми кипи. Пит, когато остана насаме с този бъбрив, мазен, дебелоглав, изнежен лъжец и измамник…

— Ще го разкъсам на две и ще хвърля парчетата на вълците — продължи ядосано Пит.

— Остави ме аз да говоря, Пит — повиши глас Червения Мак.

— Трябва и аз да говоря! — Не му остана длъжен Пит. — Така ми е накипяло отвътре, че едвам се сдържам да не го подкарам още сега. А само като си помисля, че трябваше да стоя усмихнат и да слушам как тази женичка разсъждава…

— Той не е жена, той е по-лош от жена.

След тези думи Мак се изправи и започна да снове нервно из стаята.

Яденето, което Джон Сковил беше приготвил и сервирал с чевръстите си ръце, тъй като днес нямаше слуги в къщата, бързо се стопи при непрекъснатите атаки от негова страна и от страна на дъщеря му. Единствено в тази дейност тя оправдаеше надеждите му, че е негова дъщеря. Леността, която я беше обхванала, изведнъж се стопи при вида на пълната с ядене чиния, а допирът до ножа и вилицата за нея беше като допир на цигулар до неговата „Страдивариус“.

Днес тя беше нарушила режима си и докато баща й се въртеше из кухнята, тя се появи и започна да се меси. Джон знаеше от опит, че нейното присъствие няма да помогне много, но то го успокояваше поне малко. Когато обаче седнаха на масата и тя се нахвърли с алчно настървение върху яденето, е, тогава сърцето му се изпълни с бащинска гордост. Тя унищожаваше храната с истинска лекота.

Но даже и както лакомо ядеше, маниерите й издаваха изящество и грациозност. Хранеше се с такава охота, както котка се впуска в игра с мишка, и всичко, което се слагаше пред нея, за броени мигове изчезваше. Но ако нейният апетит стопляше сърцето на баща й, то начинът, по който го утоляваше, го караше да изпитва желание да й извие врата.

Под небрежните й маниери овнешките меса изчезваха с невероятна скорост, с разсеяна усмивка тя изгреба цяла чиния с картофена гарнитура и за един миг пресуши огромна чаша с мляко.

След това с абсолютно спокойствие унищожи препълнена чиния с консервиран грах, а няколко добре препечени пъстърви изяде за броени минути. Баща й я гледа с умиление известно време, след това и той се включи в атаката. Когато се наяде така, че едвам дишаше, вдигна поглед към дъщеря си и видя, че тя продължаваше със завиден апетит и грациозна небрежност да унищожава яденето.

— Нан — обади се той ентусиазирано, когато най-накрая и тя започна да се засища. — Виждам, че хареса храната ми, а?

— Да — измърмори в отговор тя. — Този чист въздух ме кара да ям огромни количества и ме принуждава да спя постоянно.

— А? — изсумтя баща й и премигна. Но все пак любопитството му надви и той продължи. — Къде го сложи, Нан? Къде го напъха всичкото това ядене?

И той впери учуден поглед в стройната фигура на дъщеря си.

— Ами суровият и тежък живот — измърмори тя — кара човек да чувства непреодолимо желание за ядене.

— Суровият и тежък… Боже, Нан… — Той се изправи. — Добре, хайде да измием чиниите.

Дъщеря му бавно повдигна клепачи.

— Казах, че трябва да измием чиниите, Нан.

— Скъпи татко — измърмори тя сънливо, — колко глупав си станал.

Той впери мълчаливо поглед в нея:

— Да не би да искаш да кажеш — каза той бавно, — че не смяташ дори да почистиш масата и ще оставиш всичко така, за да го почисти готвачът?

— Ами той днес има почивка, вярно е. Но ти знаеш, татко, че за хубавите неща се плаща, за да се изпълняват.

Баща й вдигна очи нагоре:

— Колко още? — измърмори тихо той. — Колко още?

— Освен това — довърши тя, — знаеш, че винаги след вечеря си почивам малко.

След тези думи тя бавно се изправи и се насочи към спалнята.

— Нанси!

Тя се обърна и се прозя леко.

— В името на Господ, какво ще се случи с теб, ако умра и не оставя пари, за да се грижат хората за теб?

— Никога не се притеснявам за невъзможни неща — отвърна му тя.

— Вероятно… не, наистина си мисля, че ще седнеш на едно място и ще останеш там, докато не умреш от глад.

— А, не, ще отида при Боби.

— И ще се ожениш за този невъзможен грубиян?

— Ами ако не го слушаш много какво бъбри, не е толкова отегчителен — отвърна тя. — Освен това той има хубава къща.

— И ти ще се продадеш? — невярващо попита той.

— Само ще проявя разум, татко, това е всичко.

След тези думи тя влезе в спалнята си.

Баща й постоя доста време прав и мълчалив. Импулсивно тръгна след нея, но след това се спря и се замисли дали някога нервите няма да му изиграят лош номер, да избухне и да направи нещо непоправимо. Като се поуспокои, отвори вратата на спалнята и влезе вътре.

Още като я видя, усети, че гневът отново започва да го обхваща. Тя вече беше заспала, като се усмихваше леко насън. Той стисна с длани главата си и се върна бавно във всекидневната.

— Хей, друже — избоботи басов глас от входната врата. — Вдигни си веднага ръцете и без други движения.

Джон Сковил се извъртя и точно пред очите си видя огромен револвер, а зад него — огромен мъж. В същия момент друг мъж, с червена коса, бавно влезе в стаята и започна да се оглежда навсякъде. След тях влезе трети, по-дребен, с пружинираща походка и усмихнато лице.

— Няма оръжие, Пит — обади се червенокосият. — Няма смисъл да го претърсваш.

— Ти си имаш твоя тактика, а аз — моя — отвърна Пит студено. — А сега, приятелю, вдигни си високо ръцете или ще ти пусна едно куршумче.

Джон бавно вдигна ръце нагоре.

— Ако сте дошли за пари — отвърна той спокойно и студено, — ще ги намерите в един портфейл в палтото на закачалката. Вземете ги, няма да ви се разсърдя.

— Я млъквай — отвърна Пит. — Ще говориш само когато ти зададем въпрос.

След това внимателно провери за оръжие.

— Добре, можеш да свалиш ръцете си, но не ги размятвай много, защото можеш да пострадаш. Не забравяй, че няма да те изпусна от поглед.

— Спокойно, Пит, спокойно — намеси се и червенокосият.

— Млъквай, Мак — навъсено му отвърна мексиканецът.

— Тази работа трябва да се свърши добре, или въобще не би трябвало да се започва.

— А сега и момичето — намеси се третият.

— Това си е твоя работа, Джери.

— Мисля, че тя е в другата стая — отбеляза Джери.

Джон чевръсто застана пред вратата на стаята и погледна твърдо към Джери. Джери се опита да го измести, но нямаше голям успех. Пръстът на Пит докосна леко спусъка.

— Спрете — задъхало се обади Сковил. — Какво ще правите с момичето ми?

— Дръпни се от пътя ми — студено го погледна Джери — или ще накарам хората ми да те овържат и да те изнесат навън като шопар.

— Няма да мръдна оттук — заяви ядно Сковил, — докато не разбера какво…

— Ще я отведем на едно дълго пътешествие, заедно с теб. А сега се отдръпни… Добиче, защо не го занесеш този в ъгъла и да седнеш отгоре му. Така поне няма да ни пречи.

Пит се приближи тихо, след това стисна здраво Джон Сковил. Той беше едър и здрав мъж на средна възраст, но в ръцете на Пит започна да се гърчи и извива като дете, което се опитва да се отскубне от ръцете на майка си. Пит го вдигна за единия крак и едната ръка и го помъкна към ъгъла на стаята, където го тръшна с всичка сила на земята и седна отгоре му. После спокойно започна да си свива цигара.

— Това наистина беше прекалено — изръмжа под него жертвата, като се опита да се размърда. След това посочи с пръст към Джери Айкен.

— Какво искаш да кажеш с това, че е станало прекалено, а? — имитира го Джери. — Аз ще водя тази игра и ти нямаш думата. — След това се обърна към Пит. — Ако се опита пак да говори, удуши дебелото говедо. А сега ще отида да навестя дъщеричката му.

— Ако само… — започна Сковил, но гласът му се превърна в задавено хъркане, тъй като Пит го сграбчи с огромната си ръка за гърлото и започна да го стиска.

Джери се изсмя на безпомощността на Сковил, след това отвори тихо вратата на спалнята. Беше се притеснил, че момичето може да е чуло борбата и вече да е избягало през прозореца или да се е скрило някъде, готово да се защитава. Полека отвори вратата, докато не чу някакъв тих звук — не по-силен от шепот, но който се познаваше и не можеше да се сбърка. Момичето спеше дълбоко и в съня си похъркваше тихичко.

Джери отвори вратата и влезе.

Да, тя спеше, сложила едната си ръка под главата, и се усмихваше насън. На масата, в ъгъла на стаята, гореше лампа с много слаб пламък, но и той беше достатъчен, за да успее да разгледа прекрасните й черти. Въпреки очевидната й красота обаче по лицето му не се изписа ни най-малко учудване или възхищение. Той се усмихна широко и я разтърси лекичко, не много силно — както фермерът буди работниците си в четири сутринта, за да започнат работа. Усмивката изчезна от лицето й, но тя продължаваше да спи.

— Ставай! — извика той, след това я хвана за ръката и я изправи в леглото.

Тя сънливо отвори очи и се прозина дълбоко. Все още не разбирайки какво става, посегна с другата ръка и когато напипа тялото му, го погледна стреснато.

— Кой си ти? — попита тя и се прикри със завивката.

— Аз съм човекът, който ще откара теб и баща ти на едно пътуване.

— О? — измърмори тя успокоена и се прозина отново. — Това ли било? Кажи на татко, че нямам намерение да ходя с него.

След тези думи тя се отпусна назад и придърпа завивката.

— Но аз имам намерение — отвърна й той. — И ти няма да дойдеш с нас, защото искаш, а защото аз искам, а същото се отнася и за баща ти.

— А… отвличане! — изпищя тихо тя.

— Както искаш го наричай. Имаш пет минути да се облечеш. Ето ти дрехите. Трябва да го сториш по най-бързия начин, защото нямам много време за губене с теб. Имаш пет минути или те вземаме така, както си.

— Къде ще ме водите? — Момичето седна отново в леглото, като сложи брадичка на присвитите си колене и го погледна сънливо.

— Където искаме — намръщено й отвърна той. — Ще се обърна с гръб, докато се облечеш. Ако след пет минути не си готова, ще хвърля едно одеяло отгоре ти и ще те взема така.

След това той се обърна и впери очи в часовника.

Никакви уговорки, никакви писъци, никакви сълзи или възклицания. Това беше добре за него. Заслуша се в шумоленето зад него, което показваше, че тя все пак се облича.

След миг се чу възклицание:

— Но това са мъжки дрехи! — И след миг: — Роуз ще даде всичко, за да вземе тези панталони.

— Петте минути почти изтекоха. Успя ли да облечеш нещо отгоре?

— Панталона и ризата. Защо?

Той се обърна. Кожените панталони за езда все още не бяха вързани, а ризата й беше раздърпана и незакопчана догоре. Очите й гледаха свенливо, а лицето й беше обгърнато от бухналата от съня коса.

— Виж какво! — не се стърпя той. — Това не е маскарад, така че побързай. Обличай по-бързо другите дрехи.

Но тя се гледаше учудена в огледалото.

— Откъде ми взе мерките? — попита тя. — Дрехите ми паснаха страхотно.

— Добре!

Той я хвана за раменете и я блъсна да седне на стола. След това сграбчи единия й крак и започна да го вкарва в ботушите, които беше донесъл. След това обу и другия, изправи се и й нахлупи сомбрерото на главата.

— Време е! Тръгвай пред мен!

След това я накара да се изправи.

— Но нали не смятате — извика жално тя — да ме вземете с вас без поне малко багаж? Поне най-необходимите неща.

Тя приемаше всичко това толкова спокойно, че даже и той се учуди. Все пак имаха малко време. Нямаше да е добре да се разпищи точно накрая.

— Колко време ти трябва? Давам ти две минути, за да си приготвиш една чанта. Ето, тази, малката. Къде ти стоят нещата?

— Ами всичко е в този гардероб.

— Аз ще се справя с това!

Бързо отвори гардероба и измъкна всички чекмеджета на пода.

— Усили лампата!

Тя чевръсто изпълни това и той изсипа първото чекмедже на пода.

— Не, не! — извика Нанси. — Ще се нуждая от всичко, което е в гардероба!

— Дрън-дрън! — изръмжа Джери. — Коприна. За какво ти е тази коприна в планината? — След това измъкна цял куп с дрехи и ги хвърли на леглото. — А в това чекмедже… Боже, това не са подходящи дрехи. Никоя от тях няма да ти потрябва въобще.

— Добре — въздъхна тя. — Щом като трябва да взема най-необходимото, оставете ме поне аз да си опаковам багажа.

Той започна да я наблюдава с интерес, защото тя се справяше доста чевръсто. В малката чанта, която й беше избрал, тя постави някои неща, които измъкна от стъклениците и кутиите на масата, след това напъха и дрехи, които нямаше да й влязат в работа — бяха прекалено тънки, с дантели и поръбени по краищата.

— Време е! — Прекъсна работата й той.

Тя затвори чантата и го погледна, огледа се за последно в огледалото. Прокара ръка през сомбрерото си и му се усмихна лениво:

— Трябва да съм била много глупава, щом досега не съм използвала тази шапка, за да се крия от слънцето. А вие какво ще кажете?

Той я погледна намръщено:

— Излизай оттук!

— Носете тази чанта внимателно, моля — помоли тя и му я подаде.

— Аз ли да я нося? — избоботи той ядосано. — Щом като я искаш, ще си я носиш. А сега тръгвай пред мен.

Тя не продума нищо и тръгна към вратата, но изведнъж на прага се спря и започна да се смее. Явно гледката на легналия на пода родител и седналия отгоре му огромен мъжага, я развесели много. Пит я погледна изненадан.

— Готови сме! — обади се Джери.

Пит стана и с едно придърпване за яката изправи милионера на крака. Сковил, запотен и пухтящ, започна да се тупа с ръка, след това погледна към дъщеря си:

— Нанси, престани да се смееш така или ще…

— Мръсно куче — прекъсна го внезапно Червения Мак, който досега зяпаше с нескрито възхищение прекрасното момиче. — Така ли говориш на една дама? Млъквай или ще ти разбия устата и ще те накарам да изплюеш всичките си зъби.

— Млади човече — запъна се Сковил, — това вече наистина е прекалено. Предупреждавам те, че ако продължиш да се гавриш с невинни хора, справедливата ръка на закона ще…

— Изритай този дърт глупак навън и го метна на коня! — прекъсна го спокойно Айкен.

Пит Добичето явно прие нещата буквално, защото се отдръпна леко назад и е един страшен шут на десния ботуш изстреля Сковил към вратата. Там го чакаше Мак, който продължи да го рита, докато го изкара навън в нощта.

— А сега е твой ред — обърна се Джери към момичето. — И искам да се държиш умната и да не вдигаш много шум, защото ще последваш съдбата на баща си.

Пред къщата стояха пет коня, а зад тях бяха вързани две мулета, натоварени е провизии, които бяха насочили огромните си уши към странната процесия, която се изниза от къщата.

— Но — започна да протестира Нанси, когато видя как баща й беше хвърлен на седлото — не виждам защо…

— Качвай се на коня и да не чувам повече приказки, разбра ли? — нареди Джери.

Без да продума повече нещо, тя се качи на коня. След миг всички се насочиха към планината.

Когато се отдалечиха малко от къщата, Нанси се наклони към Джери и се прозина леко:

— Но не виждам защо… не ме оставихте… да си почина… преди да започнете всичко това!

Глава V
Отвличането

Водеше Червения Мак. От силния вятър сомбрерото му се огъваше по всякакви начини и получаваше различни форми. Понякога той заприличваше на Хермес с боен шлем. Джон Сковил, сега напълно мълчалив, яздеше до дъщеря си точно зад Мак, Джери Айкен беше зад тях, а последен — Пит Добичето, който водеше и двете мулета.

Изкачиха се по леко стръмната част на клисурата и след малко поеха по някакво плато, в далечината на което се извисяваха планините.

Джери можеше добре да наблюдава момичето. Когато стигнаха до лек наклон, започнаха да галопират и той забеляза, че Нанси се справяше доста добре.

Има няколко неща, чрез които могат да се проверят силите и възможностите на един конник при галопиране: полюшването на рамената и ръцете, както и запазването на равновесие на седлото. Нанси Сковил въобще не отскачаше от седлото.

От време на време, когато се налагаше да се заобиколят по-големи камъни или да се прескочат дупки, конят й внезапно завиваше или отскачаше, но въпреки това Нанси успяваше веднага да се нагоди и продължаваше грациозно да язди напред. Нито един път тя не наруши ритъма и не се оплака, а това беше повече от добре. Баща й, който също беше добър ездач, при галопирането мърмореше и вдигаше шум, но за негово учудване, когато препуснаха по един склон, чу, че тя започна да си тананика.

Да си пееш, когато те отвличат, когато напълно непознати мъже те водеха към непознато място, това вече и Джери не можеше да си го обясни. Затова той само преглътна.

След малко намалиха галопа в лек тръс, мулетата отпуснаха уморено глави и продължиха напред. Никой не нарушаваше среднощната тишина.

Мълчанието може би се дължеше на умората, която беше заключила езиците им, но можеше да се дължи и на страхопочитанието, което изпитваха към огромните планини над тях, или защото бяха смутени от ясното и звездно небе. Така или иначе никой не продумваше и дума, от време на време се чуваше само изпръхтяването на кон или издрънчаването на шпора в седлото. Така продължаваха в лек тръс и само когато изкачваха стръмните склонове, намаляха в бавен ход, а когато стигаха до равно място или наклон, пускаха конете свободно да галопират. Времето бавно течеше, а с него, една след друга, милите се стопяваха. Планинският проход, който още в началото бяха пресекли, постепенно се изгуби в далечината, някъде зад тях.

Накрая Червения Мак вдигна предупредително ръка и цялата група спря. Никой не знаеше причината, но тишината около тях и замръзналата нагоре ръка на Мак изпълваха допълнително този миг с напрежение. И изведнъж чуха нещо мелодично и тихо. В началото приличаше на човешки шепот, който ту се усилваше, ту се намаляше, като тих разговор. Продължиха така напред и след малко разбраха, че шумът идва от ромолящ наблизо поток. След минута стигнаха до него.

Потокът беше много тесен, около една крачка, но толкова бистър, че даже и скалите се отразяваха в него, а небето се виждаше като черна мантия, осеяна с ярки свещички. Червения Мак скочи от седлото, а Пит се зае с мулетата. Джери също скочи от седлото и се приближи към коня на момичето:

— Ей, ти! — Обърна се към нея. — Слизай от коня. Това е седло, а не стол, на който да си почиваш.

— Но това е единственото място, на което мога да седна — възмутено го прекъсна тя.

— Ами седни на земята — посъветва я грубо той. — Хайде, слизай.

Тя го изгледа продължително, след това се обърна към баща си:

— Татко, така ли ще оставиш нещата? Не виждаш ли как се отнася този човек с мен?

— Той ще отговаря за това! — разгорещено се обади баща й. — Той ще отговаря не само за това, но и за много други неща, или аз…

— Ти! — извика остро Джери. — Затвори си устата или ще ти пусна един куршум в нея. А колкото до теб… — обърна се той към Нанси и без да продума повече, започна да действа. Конят й беше спрял до скала и той стъпи на нея, след това хвана момичето здраво под мишниците, вдигна я и преди да е направила нещо, я свали на земята. Веднага я пусна и тя залитна няколко крачки. Когато успя да запази равновесие, веднага изтича до баща си, който тъкмо слизаше от коня.

— А сега — продължи Джери бързо, след това снижи глас, за да не го чуят двамата му партньори — от вас зависи дали ще мълчите и ще ме оставите аз да говоря, за да оправя нещата, или ще се обаждате и ще си навлечете повече неприятности. Разбрахте ли ме?

Следвайки примера му несъзнателно, Сковил отвърна тихо:

— Млади човече, аз съм напълно безпомощен в твоите ръце и в ръцете на другите двама главорези. Но не си мисли, че това е краят на историята. Ще си платиш за всичко! Навсякъде ме боли, а онзи мексиканец така ме натърти, като седеше отгоре ми, че след като всичко свърши, аз…

— Искам да млъкнеш и да правиш това, което ти казвам — прекъсна го остро Джери. — Ти ми направи бизнес предложение и аз съм длъжен да го спазя.

— На първо място искам да ти кажа, че това си беше чиста лудост — отвърна Сковил. — А начинът, по който осъществихте всичко, затвърждава увереността ми. За мен договорът ни беше дотук. Има едно-единствено нещо, което можеш да направиш. Най-добре е да ни върнеш обратно в къщата и ти обещавам, че ще ти дам време да изчезнеш от това място, преди да те обявя за издирване. Това е единственото нещо, млади приятелю, което може да те спаси.

Джери сложи ръка на рамото на Сковил:

— Изслушай ме внимателно и направи така, че да запомниш всяка една дума, която ще ти кажа сега. Ти започна всичко това, а аз ще го довърша. Свикнал съм да докарвам докрай всичко, с което се заема. Така че смятам да ви взема с нас нататък. Ако решите да дойдете доброволно, ще бъде добре и за вас, и за нас. Но ако един от двама ви се опъне, му обещавам, че ще го овържа здраво и ще го преметна по корем на седлото и така ще продължи нататък, ясно ли ти е? Не забравяй нищо от това, което ти казах!

Без повече думи, той се обърна и се отдалечи от тях.

Другите двама разбойници работеха сръчно и бързо и когато Айкен отиде при тях видя, че те вече бяха разопаковали всичко, за да могат да си починат добре, и бяха постелили одеяла за сън. Без да чака повече, той започна да нарежда:

— Твоето място за спане ще бъде тук, Сковил, а ето това ще бъде твоето, момиче. Време е да си починем. Най-добре ще е да поспите.

Нанси, която не беше промълвила и дума, след като той я беше смъкнал насила от коня, сега започна да протестира тихо:

— Но къде ще мога да се съблека?

— Ха! — прекъсна я Джери. — Събувай ботушите и се мушвай под одеялото. Ти какво си мислиш, че ще ти носим и легло, и палатка, а? Хайде, по-бързо, защото утре сутринта ще имаш много работа за вършене.

— Работа ли? — повтори тя озадачено.

Баща й се приближи до тях. Въпреки че Пит беше намалил пламъка на лампата, за да не се вижда много отдалече, Джери забеляза неочакван интерес по лицето на Сковил. Явно искаше да разбере как щяха да се развият нещата по-нататък.

— Работа? Разбира се! — повтори той. — Не знаеш ли, че всички, които живеят на открито, спазват индианските обичаи. Един от тях е жените да вършат общата работа, така че от утре ще трябва да се грижиш за четирима мъже. Хайде, заспивай, ще ти е необходима почивка.

Звук, наподобяващ тих смях, се чу откъм Сковил.

Нанси постоя така около минута, след това се обърна и се насочи към постланите одеяла.

— Но отдолу е много твърдо и грапаво — обърна се тя пак към него. — Никога няма да мога да заспя тук.

— И какво ще направиш? — попита я той.

— Ще седя.

— А, няма да стане. Събувай си ботушите и се мушвай в одеялата, или ще те напъхам с тях.

В очите на Нанси се появи мрачно огънче.

— Татко — обърна се тя към баща си, — нима ще позволиш на този… тип… да ме докосва с мръсните си ръце?

От гърлото на баща й се дочу изръмжаване, но не можеше да се разбере дали беше смях или нещо друго.

— Скъпа моя — вдигна ръце той, — както виждаш, аз съм безпомощен и не мога да направя нищо, за да предотвратя това.

— Хайде, живо, мис Нанси, или разбра вече какво ще направя — продължи Джери и плесна с ръце.

Тя тупна с крак:

— Това е колкото абсурдно, толкова и невъзможно. — Погледна го студено. — Ще седна на тази скала и ще остана там, докато не ми се направи по-хубаво легло за спане. Това е последната ми дума.

— Тук грешиш — съобщи тържествено Джери. — Това обаче е само началото. Ще броя до три и ако не си се завила с одеялата, аз ще те накарам, както си знам.

— Искаш да кажеш, че ще се опиташ да ме принудиш насила?

— Едно!

— Татко, ако си мъж, ще трябва да му се противопоставиш.

— Но, скъпа, аз съм невъоръжен. Как мислиш, че ще мога да те защитя от него?

— Две!

— Ако можех само за секунда да се превърна в мъж — измърмори ядосано тя.

— Три!

— Няма да посмееш!

Но Джери, без да показва нито раздразнение, нито гняв, се приближи рязко към нея, хвана я през кръста, занесе я до одеялата и я тръсна върху тях. Преди тя да е направила опит да се противопостави, бързо я уви. Очакваше, че ще има съпротива, поне в очите й се четеше такова намерение, но когато я вдигна, усети, че тя се отпуска и не помръдва нито крак, нито ръка. Така неподвижна я стовари върху одеялата и я уви с другите. Чак тогава я погледна. За негово учудване тя гледаше с неподвижен поглед някъде нагоре, вероятно звездите.

— Лека нощ — каза й той. — И когато чуеш, че те будя сутринта, искам веднага да скочиш, за да не се налага да те изръгвам насила.

Тя даже и не отговори. Лицето й беше като на индус, изпаднал в Нирвана. Джери се обърна и понечи да се отдалечи, когато нещо в изражението на Сковил го принуди да го погледне. Това беше малка усмивка, която все повече и повече се разширяваше, докато цялото му лице засия доволно и щастливо от обрата на нещата.

— Айкен! — обърна се Сковил тихо към него.

Джери се приближи към милионера.

— Момчето ми — продължи Сковил, — дължа ти едно извинение. Бях объркан от всичко, което се случи, но сега очите ми се отвориха и аз прогледнах. Джери, ти си страхотен! — Той поривисто сграбчи ръката му и я разтърси.

— Знаех си, че най-после ще разбереш — изхили се Джери. — Съжалявам наистина, че накарах момчетата да се отнесат така грубо с теб, докато инсценирахме отвличането ви, но не исках да ги накарам да разберат, че всичко това е нагласено предварително.

— Оттук нататък — измърмори сериозно Сковил — ще те следвам навсякъде, без да задавам никакви въпроси. Джери, не мислех, че ще е възможно, но видях със собствените си очи, че все пак може да се случи.

— Забрави го — отвърна му Джери. — Това е само началото. Има още много работа за вършене. И не се учудвай, ако утре сутринта започна да ти крещя.

— Но защо е всичко това, щом тя вече няма желание да се противопоставя? Нейният дух не е по-голям от на един шпаньол!

— Господин Сковил — отвърна му Джери, — всичко става постепенно. Това, от което имам нужда сега, е време. — След тези думи Джери се обърна и се насочи към другите двама.

Те вече бяха постелили одеялата си, бяха се излегнали доволно и пушеха. Между тях беше поставена лампата, която осветяваше слабо околността. Когато той се приближи към тях, го загледаха с неподвижни и нищо неподсказващи очи. Той седна на един камък близо до тях и им се усмихна:

— Е, момчета, добре се справихте. Началото е обещаващо, засега няма повод за притеснения.

От тяхна страна не последва никакъв отговор.

— И ако нещата вървят по този начин — продължи той, все така усмихнат, — накрая може и да получите значителен бонус.

Червения Мак и Пит се спогледаха, като размениха съучастнически погледи, но не продумаха и дума.

— А сега лека нощ и на двамата — завърши Джери.

Изправи се и бавно започна да се отдалечава, но изведнъж чу, че Червения Мак го повика тихичко. Обърна се.

— Искам само да кажа нещо — каза Мак бавно.

— А то е — продължи вместо него Пит, — че можеш да се отнасяш колкото жестоко искаш с дебелака, но не посягай на мадамата повече. Това е всичко!

Джери ги измери внимателно е поглед:

— Пълни глупости! Тя има нужда точно от това. Все едно е див мустанг, момчета. Нуждае се както от юзди, така и от шпори. Ех, аз познавам жените добре. Ако добре познавате езика, на който са написани, ще можете да разчетете всяка една жена. Те са като отворена книга.

— Тогава… — започна Мак разгорещено, но Пит рязко отсече:

— Остави го на мира. Само че, приятелю, преди да се бе заел с всичко това, може би трябваше да пожелаеш да напишеш нов край на тая твоя книга за жените. Всичко добро!

— Ако искате да ми предложите нещо ново — усмихнато продължи той, — ще се радвам да ме открехнете. Всичко добро!

Когато той се отдалечи, Пит измърмори дрезгаво:

— Докога ще го търпим тоя, а, Мак?

— Дясната ми ръка започна да се схваща от постоянното задържане да не го ударя — отвърна му мрачно Мак. — Видя ли как се отнесе с момичето, как я смъкна от коня?

— И начина, по който я уви в одеялата, а?

— Интересното е, че тя даже не издаде и звук — замисли се Мак. — А може би новакът наистина е прав. Може би й харесва да се отнасят така с нея.

— Уф! — Разтърси рамене Пит. — Явно не знаеш нищо за жените, Мак. Повечето гледат лицето ти и по него съдят за теб — поне така си мисля. Но никоя жена няма да се остави да я третират така, без да издаде звук. Каква, мислиш, е мис Сковил? Бих казал, че има синя кръв!

— И всеки, още като го види, може да познае дали е джентълмен или не — добави Мак. — А когато този мръсник я смъкна от седлото, тя се обърна и ме погледна с молба.

— Така ли? — измърмори Добичето.

След това се мушна в одеялата, като се усмихваше. Знаеше много добре, че погледът на момичето не беше насочен към Мак, а точно към него. Кое момиче би погледнало такова грозно лице като на Мак? Но ако все пак той не е разбрал това, защо да го натъжава? Продължи да се усмихва, като си мислеше за целия абсурд на всичко, което ставаше.

Глава VI
Изоставена

Трудно можеше да се задържа повече от една мисъл в главата на Нанси Сковил. За нея настоящето не се разграничаваше много от миналото и бъдещето, така че още като легна в одеялата, забрави за отвличането, за хладнокръвието и егоизма на баща си и за преднамерената жестокост на Джери Айкен.

Забрави за всичко това поради камъчетата под постелката. В началото едва се долавяха, но като полежа малко, започна да усеща как все повече и повече й убиват, усещаше как всяко от тях се е превърнало в острие, което се забива в гърба й. Като пухтеше силно, тя се завъртя на една страна, като се надяваше, че новата поза ще намали неудобството, но усети как в ребрата й се забиват други камъчета. Затвори очи и се опита да се отпусне, с надеждата, че болката ще позаглъхне, но за нейно нещастие продължаваше да й убива. Усещаше отделните болки в коляното си, в крака и в ръката. Цялото й тяло обаче искаше продължителен и спокоен сън, а тя не можеше да го получи.

Накрая постоянното напрежение върна образа на усмихващия се и щастлив Джери Айкен, от това тя изпита нови болки и изведнъж усети непреодолимо желание да разбие тази негова усмивка. Завъртя се отново по гръб и впери поглед в студеното изцъклено небе.

Едно от мулетата изпръхтя, след малко дочу познатото равномерно дишане на баща си, което постепенно се превърна в хъркане. Знаеше от собствен опит, че започнеше ли това негово хъркане, човек трудно можеше да заспи отново. Но интересното беше, че това в момента не я дразнеше и тя продължи да гледа унесено небето и звездите. Звездите бяха подредени по някакъв интересен начин, тя ги гледаше захласнато и след малко усети, че започва да се унася.

Забрави за хъркането на баща си, студеният въздух зачерви бузите й, но ромоленето на поточето и песента на щурците я унасяха все повече и скоро тя вече дишаше равномерно.

Не беше минала и минутка, по нейните представи, когато някъде в далечината, между сънищата си, дочу глас, който викаше с всичка сила:

— Алоо! Всички да стават! Всички да стават! Алоо!

Отвори очи и се огледа. Небето над нея беше леко поруменяло, въздухът беше студен. Нанси седна в одеялата.

— Всички да стават! Всички да стават! — повтори гласът.

След това тя го видя да идва към тях, по склона край поточето. Ризата му беше разкопчана, а с едната си ръка търкаше усърдно с кърпа мократа си коса. Да се потопиш в студена вода, особено в сутрин като тази!

Изправи се бързо и изведнъж почувства внезапна болка по цялото тяло. Бе вкочанена. Студено къпане! Тази мисъл я беше поразила. Всичко започна да я боли непоносимо. Чувстваше болка в раменете, краката и ръцете си така, сякаш я бяха били.

— Хей, Нанси! — продължи той. — Хайде, измъквай се от одеялата!

Баща й се изправи с разбъркана коса и започна да обува ботушите си. Мак и Пит вече бяха започнали да стягат конете и мулетата. Всички бяха мрачни, всички се чувстваха като нея, с изключение на Джери Айкен, който даже започна да си пее. Да пее! Това си беше като неочакван удар по лицето.

— Добре — продължи дяволски веселият глас. — Тичайте до потока и се поизмийте. След това се връщайте тук. Закуската е след пет минути.

Закуска! Изведнъж Нанси усети спазъм в корема си и несигурно се запъти към потока, като носеше в ръка тоалетната чантичка. Наведе се над водата, като очакваше да види раздърпано и изморено лице, но остана учудена, като видя зачервените си бузи и блестящите си очи. Много странно!

Докато се миеше със студената вода, дланите й порозовяха, но след като вчеса с гребен косата си, усети как по цялото й тяло кръвта започва да се движи и да я сгрява. Най-приятният аромат, за който тя сега умираше, идваше от запаления огън, където кафето вече димеше и почти се затича натам.

Наистина, от спането на земята се беше вдървила, но с всеки изминал миг и след всяко нейно движение вкочанеността й изчезваше, тя започна да вдишва с наслада свежия сутрешен въздух. Видя как баща й грабна малката брадвичка и се насочи към едно изсъхнало дърво на десетина метра от лагера.

— Чакай малко! — нареди Айкен. — Дай тази брадвичка на момичето и я остави тя да донесе дърва за огъня. Я на колко години си станал, а все още работиш вместо дъщеря си. В това пътуване обаче ще има обрат, Сковил. Хей, ти, стига си ни гледала, ами вземи брадвичката от баща си и върви да понасечеш дърва за огъня. Хайде размърдай се!

Баща й се обърна към нея с усмивка, по-ослепяваща от изгряващо слънце, и подхвърли брадвичката така, че тя тупна в краката й.

— Добра идея, Джери — кимна доволно Сковил. — Добре, Нан, събери дърва, преди огънят да е загаснал напълно.

Тя погледна грубата дръжка на брадвата, след това — нежната си и крехка ръка, и най-накрая се обърна мрачно към баща си. Какво искаше той? Да работи?

— Даже нямам представа как може да се накълцат дърва — промърмори тя. — Ти би трябвало да знаеш това, татко.

— Да, права си — кимна й той в съгласие. — Ела, ще ти покажа.

— Не, няма да ходиш никъде, разбра ли ме? — прекъсна ги Джери. — Щом като не може да нацепи дърва, няма да яде. Тук е така: който не работи, няма да яде.

Нанси погледна странно към Джери, след това вдигна брадвичката, но някакво чувство на гордост я обсеби и тя я пусна на земята. След това се обърна и тихо му каза:

— Господин Айкен, вие използвахте сила и жестокост, за да ни докарате дотук, но нямате власт да ме накарате да върша работата на простия работник!

— Виж какво! — обади се мрачно Добичето. — Това вече…

— Чу ли това? — прекъсна го студено Джери и поклати бавно глава. — Видя ли на какво си научил дъщеря си, Сковил? Да бъде горда и мързелива! Каква е ползата от нея? Питам те! Да харчи парите на някой друг. Ами погледни я, та тя не иска да работи даже и заради собствената си закуска. Най-последният скитник има повече разум от нея. Добре, Сковил, върви и нацепи ти дърва, но дъщеря ти няма да яде до обед!

Нанси се обърна рязко и тръгна към поточето, където седна на една скала и впери очи в изгрева. Не бе възможно да му позволят да извърши това. Никакво ядене до обед? По същия начин можеше да каже — никаква храна за следващите хиляда години. Това за нея нямаше значение, тя нямаше да може да издържи толкова много. Беше сигурна, че всичко е просто блъфиране. След малко той щеше да прати някой да я извика.

Но изведнъж разбра, че не ще може да дочака, защото усещаше страшните спазми на невероятен глад, който не й даваше мира. Коремът й изкъркори — точно така, изпитваше непреодолимата нужда да се нахрани. Те не посмяха да я убият и за да не се случи това, ще трябва да я върнат в града по най-бързия начин. Може и в някой друг град. Представи си как ще изглежда — с изпити бузи и празни очи, в някое малко селище, на ръба между живота и смъртта. Но ако трябва и дотам ще стигне, за да ядоса този Джери.

Но не, баща й щеше да се застъпи за нея и това беше повече от сигурно. Е, поне щеше да измоли малко храна и за нея, но да работи — не, нямаше да го позволи никога. Последната мисъл я поуспокои малко и тя усети приятна топлина да се разлива по цялото й тяло.

И изведнъж дочу нещо като песен от лагера. В началото не можеше да повярва на ушите си. Заслуша се, след това тръсна глава невярващо, но без съмнение това беше гласът на баща й. Докато неговата дъщеря гладуваше пред очите му, той си пееше!

— Няма смисъл, Джери. — Джон Сковил се беше изправил до коня си след обилната закуска, за да го яхне. — Тя е упорита като дявола, в това е единствената й сила. Няма да можеш да пречупиш волята й. Ще си остане там, до водата, и няма да мръдне, докато не умре, но никога няма да ти поиска и коричка хляб.

— Така ли? — попита той иронично, като наместваше колана си.

— Освен това — продължи Сковил — Мак и Пит започнаха да те гледат доста мрачно. Не мисля, че ще бездействат, ако се отнесеш много грубо с нея.

— Аха! — измърмори Джери.

— Освен това — продължи намръщено Сковил, — всичко си има граница, а мисля, че ти вече я престъпи.

— Така каза и снощи! — прекъсна го Джери.

— Но, Боже! — извика баща й. — Наистина, стига вече! Не бих позволил собственото ми дете да гладува пред очите ми!

— Ти ще стоиш настрана от всичко това, разбра ли ме? — прекъсна го сурово Джери. — У всеки човек има хъс и аз ще продължа да я тормозя така, докато не видя, че в нея се е разгорял пламъкът на желанието й за живот.

Сковил постоя за момент мълчаливо:

— Ако обаче не наблюдаваш твоите двама главорези, може и теб да подпалят така, че да изгориш. Но това си е ваш бизнес.

— Да, наш си е — отвърна отсечено другият, след това повиши глас: — Хей, Нанси. Ще тръгваш ли, или имаш намерение да останеш тук?

Не последва никакъв отговор.

— Не си мисли, че тук има други луди като нас — продължи той. — На мили наоколо няма жива душа, която да ти помогне. Но ако имаш желание, можеш да останеш тук и да си гладуваш още дълго време!

Никакъв отговор.

— Добре, момчета, тръгваме!

— Боже! — измърмори тихо Пит към Мак. — Мисля си, че кречеталото наистина има намерение да остави момичето тук, само в пустошта. Та то ще умре!

— Дай му шанс — предложи Мак, като се усмихна с вълча усмивка — и ако наистина се отдалечим много оттук… е, това ще е последното му пътуване за този живот.

След тези думи той инстинктивно посегна към пистолета си 45-и калибър.

След малко всички потеглиха бавно. Никой повече не я повика, но скърцането на седлата говореше повече от думите им.

Тя вдигна глава. Пред нея се простираше жестоката пустиня, а някъде пред тях в далечината се издигаха огромните сини планини. Слънцето все още не беше напекло, но тихото и спокойно утро показваше, че до обед тук ще стане много горещо. А никъде наоколо нямаше дори и храст, под който да се скрие на сянка. Това си беше като да печеш пържола, само че ставаше много по-бавно и по-болезнено. Но само това не! Те я оставяха сама!

Звукът от скърцането на седлата започна да се отдалечава постепенно, а стъпките на животните отслабваха. Тя бързо се изправи и се огледа.

— Чакайте! Спрете! — извика тя. — Идвам!

Но керванът засили ход и премина в лек тръс. Това я ужаси и тя се втурна панически след тях.

Със сигурност можеше да каже, че те даже и не забавиха ход, защото, въпреки усилията си, не ги настигаше. След малко темпото им се увеличи и тя видя, че само една глава се обръща, за да види дали идва. Изведнъж се спря, защото позна лицето на баща си, но забеляза и друго — то бе огряно от широка усмивка, неприкрита радостна усмивка.

Спирането й беше само за миг, но за това време керванът се отдалечи от нея с още няколко десетки метра. Тогава тя наистина се втурна след тях, като усещаше как сърцето й започва да се свива от ужасния страх и отчаянието, което я обхващаше.

Какво му ставаше на баща й? Повече от странно беше, че той толкова спокойно прие раздялата и тръгна с останалите, без да го е грижа за нея. Всичко можеше да се обясни с намесата на този зъл демон Джери Айкен, който ги принуждаваше да постъпват така. Но как е възможно в такъв тежък момент баща й да се усмихва?

Нищо друго не й оставаше, освен да засили тичането и да бяга със скоростта на вятъра. Никога не си беше представяла, че краката й могат да я носят толкова бързо и сигурно над всичките дупки и неравности. От вятъра шапката й падна на земята и косата й се разпиля. Усети, че започва да се задъхва и от вълнение очите й започнаха да се пълнят със сълзи.

Някъде в далечината, през мъглата от сълзи, тя видя, че баща й продължава да изпада в неговата си собствена лудост, защото започна да се накланя наляво и надясно на седлото си и да се смее с пълен глас. След малко настигна мулетата, мина пред коня на Пит и продължи тичешком към коня си, който Айкен водеше. Когато обаче се опита да се качи, я прекъсна студен глас:

— Слизай оттам и се върни да си вземеш шапката. Да не си мислиш, че ще давам пари за друго сомбреро?

Тя се спря, усещайки как внезапно я обхваща желание да го хване за гушата и да го удуши със собствените си ръце. Но не можеше нищо да направи, той стоеше на седлото и й се хилеше. На всичкото отгоре дочу отново и смеха на баща си, след което керванът мина покрай нея и започна да се отдалечава в слаб тръс.

Не можеше да направи нищо друго, освен да изпълни това, което й бе наредено. За щастие, шапката не беше много далече. Тя бързо я грабна и се втурна след тях, като се молеше да не усилят ход. Когато стигна до коня си, изкрещя на Джери:

— Спри коня! Не виждаш ли, че не мога да се кача?

— Качвай се така или се връщай обратно — отвърна й Айкен, като продължаваше да се хили. — За мен това няма никакво значение.

Тя усети как отчаянието започва да я завладява. Нахлупи по-здраво сомбрерото на главата си, хвана се здраво за седлото и се опита да се изравни с него. Оставаше й още малко, но усети, че ръцете не я държат и се пусна назад, като за малко не се строполи в краката на коня. Все още тичайки, тя погледна към широко усмихнатия Джери и стисна зъби. Във втория опит може би й помогнаха злобата и омразата. Те като че ли й дадоха допълнителна сила, защото тя успя да се изправи на седлото на ръце и да се задържи, докато преметне крак. Изведнъж усети, че пред очите й притъмнява, може би от умората, затова й трябваха няколко мига да постои така, без да мърда, за да не падне. След миг всичко отмина и тя вдигна глава. В същия момент дочу гласа на баща си, който избуча до ушите й:

— Това направо си беше номер от цирка, Нан! Ха-ха-ха. Никога не съм виждал човек да тича с такова желание и… ха-ха… да скача, а най-малко — ти да направиш това.

— Беше много хубаво — измърмори Айкен.

— Да, особено когато шапката падна от главата й.

— И косата й се спусна надолу.

— И когато тичаше…

— Като Атланта, като истинска Атланта!

И двамата яздеха до нея и когато тя плъзна поглед от единия към другия, видя, че те се усмихват с нескрита радост. Очите й се замъглиха от сълзите, но когато погледът й се изясни, тя забеляза, че Мак се е обърнал на седлото и гледа към Джери с нескрит интерес. След това погледът му се кръстоса с нейния и тя усети явната симпатия в него.

Обаче Айкен също беше забелязал тези два погледа, затова поизостана до Пит и помоли и Мак да дойде при тях. Мак се приближи към тях начумерен и напрегнат, готов да избухне за най-малкото нещо. Постепенно забавиха ход и се отдалечиха на достатъчно разстояние от бащата и дъщерята, така че да не могат да чуят разговора им.

— Приятелю — измърмори Пит и хвърли тежък поглед към Айкен, — извика ни точно навреме. Почти се бях навил вече да останем насаме, за да проведем един разговор.

— Добиче — изгрухтя Мак, — значи ти и аз сме си мислили едно и също. От доста време изпитвам желание да споделя някои неща с този човек.

Джери ги изгледа внимателно един след друг. Явно беше, че нещата са стигнали критична точка, защото Мак бе сграбчил с една ръка юздите, а другата вече беше пуснал небрежно покрай тялото си, готова да грабне пистолета и при най-малката опасност. Пит стоеше напълно скован на седлото, но ноздрите му нервно потрепваха като на бесен бик, а скулите му се подуваха и отпускаха. Айкен усети, че над главата му назрява опасност и след миг може да очаква нападение от тях.

— Първо — остро продължи Мак и издаде напред долната си челюст като булдог, — трябва да ти кажа нещо. Няма да е кой знае колко дълго, но в него има условия, които трябва да запомниш и да се съобразяваш с тях. Виж сега! — Той се обърна с цяло тяло към Джери. — Не знам от коя част на страната идваш, но се обзалагам на десет към едно, че тази част е отвратителна.

— Ако се съди и по мнението на доста други хора — кимна спокойно Айкен, — така си е.

— Знаех си — продължи червенокосият. — Защото делата, които досега вършиш, са гадни! По тези места…

— Я чакай малко! — прекъсна го Пит. — Няма смисъл да започваш с такива предисловия и да му обясняваш надълго и нашироко. Ще го кажа кратко и ясно. Виж какво, има две неща, които няма да позволя да се правят и да стоя и гледам безучастно. Първото нещо е, когато видя някой да удря коня си по главата.

— Това е вярно — кимна Джери. — Това наистина си е за бой. Освен това, вече разбирам защо се отнасяте толкова внимателно към конете си тук, в пустинята. Те са повече от полезни.

— Приятелю — прекъсна го мрачно Пит. — Най-добре ще е за теб да не ме прекъсваш, когато ти говоря, и да ме изчакваш да свърша.

Но усмивката на Джери стана още по-широка.

— Другото, което няма да търпя и да стоя безучастен — продължи Пит, като доближи плътно коня си до този на Айкен и впери очи в неговите, — другото е лошото отношение към жените, закани и други такива. Не знам ти как си научен, но аз съм научен да не посягам никога на жена!

Последните думи той изрече много тихо, а очите му гледаха към Джери със сатанинска жестокост. Мак, който автоматично беше застанал от другата страна на Джери, навлажни нервно устни и хвана дръжката на пистолета си. Но за тяхно учудване Джери кимна разбиращо.

— Значи мненията ни съвпадат абсолютно. По тези места жените трябва да се пипат с ръкавици, защото са рядкост.

Червения Мак изсумтя. Когато започна да говори, гласът му беше повишен и раздразнен като рева на пума, която е изпуснала жертвата си:

— Може би съм сляп — изръмжа той. — Може наистина да не съм видял добре отношението ти към момичето — през цялото време ти се отнасяше към него като към куче. Но ако наистина съм сляп, друже, не ти ще бъдеш този, който ще ми оправи очите. Не забравяй какво ти казахме!

— Да не би да искате да кажете — Джери ги изгледа учудено, — че вие двамата правите всичко това заради… нея?

И той махна леко с ръка към момичето, което яздеше пред тях.

Има нещо, което никой планинец не може да търпи, и това е подигравката. Той отвръща на шегата с шега, на приказката с приказка, а ако се наложи, отговаря на силата със сила, но изненадващите презрителни подмятания или подигравките го карат да побеснява и да забравя добрите обноски.

Главите на Мак и Пит се обърнаха в посока към момичето. Тя беше пуснала шапката си на гърба и си оправяше косата. Белите й ръце нежно минаваха през черните водопади от къдрици, които блестяха на слънцето, и тя грациозно се поклащаше на коня си.

След това лицата им се обърнаха към Джери, очите им го фокусираха, но и двамата мълчаха. При внезапната тишина можеше да се очаква всичко, даже и атака от тяхна страна.

— А какво му има на момичето, че се отнасяш с него така?

— Какво й има ли? — извика Джери и изведнъж избухна в неочакван и весел смях. Личеше си, че му бяха необходими усилия, за да спре да се смее. — Да не би да искате да кажете, че след всичките тези часове с нея не сте забелязали какво й има?

Той избърса от очите си сълзите, избили от искрения му смях, но лицето на Добичето започна да почервенява. Личеше си, че той наистина започва да се дразни и след малко можеше да стане неконтролируем.

— Смехът не е отговор — вдигна примирително ръка Джери.

— И защо през цялото време баща й стои безучастен и се смее? — прекъсна го Мак. — Изглежда ми като нагласена работа между теб и Сковил.

— Нагласена работа ли? — изхили се Джери. — Ако е нагласена работа, възнаграждението ще му излезе през носа!

— Каква тогава е причината, поради която и той се хили заедно е теб? — настоя Мак. — Когато ги отвличахме, не изглеждаше да се е разбирал нещо е теб, но сега вече не съм толкова сигурен.

— Ще ви обясня защо е толкова дружелюбен с мен — започна тихо Джери. — Снощи той ми разказа за дъщеря си. Допреди пет години всичко било наред с нея, докато един ден…

Изведнъж той спря внезапно и сложи ръка на устата си:

— Какви ги приказвам! — извика той. — Момчета, забравих, че дадох на Сковил честната си дума да не казвам на никого това, което той сподели с мен за дъщеря си. Но наблюдавайте я и вие внимателно, може би ще разберете какво искам да ви кажа.

— Друже — попита ядосано Мак, — не можеш ли поне да ни подскажеш с една думичка, а? Вярно, аз съм обикновен човек, но не мога да забележа нещо нередно в нея.

И двамата смръщиха вежди и започнаха да мислят усилено. След малко Мак прекъсна тишината:

— Няма и съмнение, че е малко различна — каза той. — Разбрах това, още като я зърнах за първи път в къщата.

— Аз също — кимна и Добичето. — Всеки, който има очи, ще може да забележи, че нещо не е в ред е нея. Но само не мога да разбера къде точно е проблемът и какво й има?

— Господа — внезапно ги прекъсна Джери, — ще ви подскажа малко. — Забелязали ли сте, че тя е много тиха и мълчалива?

— Да, почти не продумва. Да бе, забелязахме го.

— Като изключим общите й отговори?

— Да бе, наистина не продумва много.

— И начина, по който гледа в празното пространство пред себе си, сякаш там има нещо кой знае колко интересно?

— Да, да! Давай нататък — измърмори Червения Мак и се приближи плътно до Джери.

— Добре, господа — обяви тържествено Джери, — както казват старите хора, тихата вода е най-дълбока. Искам да ви кажа, че това момиче не е съвсем наред.

— А сега ни обясни какво точно означава това? — рече Пит.

Джери въздъхна дълбоко:

— С една дума, Нанси Сковил е луда!

— По дяволите! — изстена Мак. — Луда? Тя?

— Ами то си личи и отдалече — измърмори и Пит и въздъхна дълбоко. — Не е ли ужасно, Мак?

— Да бе, то си личи — кимна Мак. — Виждах аз, че нещо не е наред с нея, но все не можех да се сетя какво е то. Затова тя мълчеше през цялото време и не обелваше и дума срещу твоите обиди. Искам да кажа, че ако на нейно място беше моето момиче и ти се опиташе да се отнесеш с нея така, първото нещо, което щеше да направи, е да ти напълни задника с куршуми.

Двамата наведоха глави и когато Джери ги погледна след миг, видя, че бяха изпаднали в тежки мисли.

Глава VII
Джери готви

Въздухът през този ден бе тежък, и то не заради слънцето, което прежуряше високо горе, а защото обичайният за тук хладен вятър беше изчезнал. Планините, които пресякоха още през нощта, вече не бяха кафяви и назъбени, а мъгляви и сини в далечината. Върховете им се губеха някъде във висините.

Бяха решили да пътуват без да спират до обяд, но малко преди пладне стигнаха до едно местенце, което беше създадено само за лагеруване. Това беше малка котловина, чийто стени пазеха от силния вятър, а в средата имаше езеро с бистра вода, отвсякъде обградено с храсти. Навсякъде бяха пръснати сухи и изгнили дървета, идеални за огън. Така че решиха да разседлаят и да изкарат обяда тук.

Всички си намериха работа: Джери започна да събира дърва за огъня, Сковил се зае да държи конете, докато Пит и Мак бързо разопаковаха нещата. Единствено Нанси още със спирането слезе флегматично от коня и започна да наблюдава как другите се трудят.

Още преди да си бе поела въздух след дългото яздене, забеляза как баща й и Айкен се спогледаха съучастнически, след това Джери се приближи с широка крачка към нея, с обичайната усмивка на лицето си:

— Да не би да чакаш да ти сервират обедния чай, а? — попита нехайно. — Или си мислиш, че си седнала на брега на океана и се наслаждаваш на вълните?

Тъмните и нежни очи премигнаха срещу него сънливо. Тези очи винаги караха Джери да си мисли за очите на котка, която премигва блажено на слънце, спомняйки си за последната мишка, която беше изяла, или за млякото, която е излочила преди малко при млекаря. Нанси се обади с тихия си, ленив глас:

— Не, не съм канила никого за чай.

— Следващият обаче, когото ще поканиш за чай, ще е твоят кон — отвърна й той студено. — Да не би да смяташ да го оставиш да стои два часа със седлото на гърба си?

Ленивият й поглед не се отместваше от него. Трудно беше да срещнеш този поглед, задълбочен и замислен, сякаш обмисляше убийство или съзерцаваше далечината след обилно ядене, въпреки че тя не беше хапнала и залък от предната вечер, но сега вдигна очи към неговите и се прозя леко:

— Бих се радвала да се погрижа за коня си — каза Нанси.

— Виждам, че и той чака това.

В гласа й не прозвуча нито насмешка, нито яд, просто съобщаваше един факт. След това се изправи лениво и започна да оглежда бавно седлото.

— Побързай! — изкомандва той рязко.

— Кой е оседлавал този кон? — попита тя.

— Аз.

— Така си и помислих — въздъхна момичето.

— И какво не е в ред?

— Ами с този възел можеш да задържиш и кораб.

— Щом като е така, след това ти самата ще си го оседлаеш.

— Добре.

Тя вдигна седлото от коня и го сложи на земята. То беше тежко, по мексикански образец, можеше да издържи всякаква тежест, тъй като беше подсилено с метални подплънки. Та това тежко седло, цялото в метал и кожи, тя вдигна така лесно, сякаш беше перце.

Джери я погледна любопитно. Видя как ръцете й се напрегнаха, докато го смъкваше, и си отбеляза, че в нея има сила. Ако успееше да премахне тази нейна леност и да събуди духа й…

Хвърли й брадвичката до краката:

— Хайде, насечи дърва за огъня. Ще намериш много сухи клони и съчки в храстите наоколо. И запомни: само сухи.

Тя, както винаги, се замисли малко над всичко казано, за да го асимилира.

— Който не работи, няма да яде — продължи Джери.

Нанси се наведе с въздишка, взе брадвичката и бавно се насочи към брега на езерцето.

— Победа! — прошепна Сковил на Джери.

Но Джери отвърна намръщено:

— Не още. Ще трябва да мине много време, преди да я събудим за живот. Погледни я само. Тя се движи, все едно е машина, навита на пружина. А какво прави сега?

Тя беше ударила само един път с брадвичката и сега седеше отпусната до храстите, като даже и не помръдваше.

— Да не би да смяташ да позираш като статуя или да свириш на китара? — обърна се той ядосано към нея.

— Дай ми друга брадвичка — прозина се тя. — Тази е толкова тъпа, че няма да мога да отсека и най-тънкото клонче.

Джери стисна зъби и отвърна яростно:

— Аз лично съм я точил.

— Личи си — отвърна му тя.

— Ще събираш ли или няма да събираш дърва?

— Ще събирам. Започвам.

И тя започна да сече сухите клони около себе си и да ги събира на малка купчина. Джери я гледаше смръщено: брадвата беше тежка, с голямо острие, но тя се справяше с лекота с нея само с една ръка. Той отклони поглед и се загледа в Мак, който се суетеше около готварските прибори.

— Хей! — извика той. — Не се заемай с готвенето, Мак, защото вече ти дадохме един шанс сутринта.

Червенокосият се обърна бавно към него:

— Какво? — Той зачака продължението.

— Трябва ни нещо повече от празни приказки, Мак — продължи Джери. — Тази сутрин вече видяхме какво можеш, но сега наистина се нуждаем от добра храна.

— И какво й имаше на закуската, която бях направил днес?

— Тези пържоли, които се опита да направиш — продължи той весело, като подритна дървата за огън, — вече не стават за ядене. Не се шегувам. През зимата един койот би ги изял с охота, разбира се, ако е гладувал дълго, но като за хора това даже не е извинение даже не става и за дъвка. Още чувствам в стомаха си топката, която ми тежи от това месо.

— Друже — Мак се изправи и се приближи до Джери със стиснати устни, — мисля, че вече започна да прекаляваш.

— Благодаря — изсмя се Джери, обърна се и измъкна малко парче хартия, нави го внимателно, запали го и го пъхна между сухите клони, които бяха струпани за огъня. Продължи, без да се обръща: — Виждам, че се опитваш да готвиш, но мисля, че всичко това трябва да се спре. Кафето, което направи тази сутрин, беше най-близкото нещо до помията, а, честно казано, аз не си падам по този явен деликатес за теб.

В същия миг Добичето хвана рамото на Мак и го стисна здраво:

— Не прави нищо прибързано, Мак — каза му той напрегнато. — Можеш да се владееш все още, нали?

— Опитвам се — изръмжа Мак.

— Думите не са куршуми — продължи Пит. — Остави да минат покрай ушите ти. Та тоя е просто един бъбривец. Да не би да смяташ да се връзваш на приказките на един дърдорко?

— Ама само го погледни — изсумтя Мак. — Виж как се хили самодоволно. Ако го пипна за врата, ще…

— Успокой се, Мак. Помисли си само за лесните пари, които можем да спечелим.

— Дали ще си струва, а?

— Разбира се. Освен това, не забравяй, че в скоро време ще дойде и нашият миг.

Мак кимна успокоен:

— Знам, че не цели нищо с това — съгласи се той, — но начинът, по който ми го казва, ме вбесява.

През това време Джери, без да им обръща повече внимание, се зае спокойно да запали огъня. Когато езиците на пламъка започнаха да се издигат нагоре, той хвърли още сухи клони от тези, които Нанси беше донесла, и се зае да сготви нещо.

Джон Сковил започна да му помага, но неговите задължения се заключаваха в това да отваря консервите, докато истинската работа се вършеше от Джери. Той работеше толкова сръчно, сякаш години бе вършил точно това.

Сложи овнешко месо на жаравата, а докато го печеше, Сковил запали втори, по-малък огън и постави отгоре скара по нареждане на Джери, който измъкна малко тесто от провизиите и за няколко минути го направи на питки за печене.

Сладката и омайваща миризма на храна накара Нанси да се приближи неволно към огъня. През това време Джери сложи още малко месо на жаравата и съблазнителната миризма на печено се разнесе наоколо. Докато той вареше кафето, Нанси проявяваше все по-голям интерес към яденето и със светнали очи се приближаваше все повече и повече към огъня. И това не беше всичко. Вълшебните пръсти на Джери измъкнаха от припасите две консерви със сьомга. Дали трябва да се пекат или пържат? Не, не! Айкен вдигна ръце, ужасен от предложението на Сковил, а след това настърга отгоре малко сирене. Добави подправки и сложи сьомгите в скарата, където вече беше сложил да се пече хлябът. Това си беше истински пир!

Мак и Добичето бяха седнали малко по-настрани и говореха тихо.

— Мак — забеляза Пит, — този Айкен се справя доста добре. Много добре за един новак. Мисля си даже, че старият Шорти, който готви от толкова много време в „Кръглия бар“, би трябвало да вземе няколко урока по готварство от нашия човек. Я помириши, а? Как мирише само!

— Да — кимна и Мак. — Но няма да кажа нищо, докато не опитам храната. Знаеш, че много коне изглеждат хубави, но си проличават едва като ги пуснеш да бягат.

Пит кимна замислено при този довод:

— Да, тук си прав. Но има нещо, което ме смущава в този Джери. Не си ли забелязал, че той не носи никакво оръжие?

— Това не показва ли, че наистина е новак?

— Де да знам — отвърна Пит. — Е, ще имаме време да го разберем. Но не се отпускай много и не го притеснявай, докато не видим какво е намислил, Мак. Я погледни хляба! Такъв майка ми го правеше само по Коледа!

Една след друга бяха извадени чиниите. След малко и кафето кипна. Джери започна да разпределя храната. Рибата беше станала чудесна, а той й сложи още подправки, след като я извади от скарата. Месото се беше изпекло идеално, а хлябът беше станал хрупкав и мек. Всичко беше приготвено до съвършенство.

Събраха се всички. Сутрешното яздене беше изострило апетита им, но видът на апетитната храна и омайващата миризма, която се разнасяше от нея, ги караше да усещат истински вълчи глад. Още със сядането си до огъня Нанси въздъхна дълбоко. Джери, които седна последен, хвърли последен триумфален поглед по лицата на другите и се усмихна широко. След това седна до тях и започна да им подава чиниите. В средата на всяка от тях беше сложил по една прясно опечена питка, покрай нея беше наредил апетитните парчета месо и риба, а към всичко това прибави и по една голяма чаша ароматно кафе.

На мъжа, живеещ в планинската пустиня, можеш да му дадеш каквото и да е уиски или цигари и вероятно той няма да се възпротиви много или ще се направи, че не се е случило нищо особено, защото е свикнал на всякакви трудности. Но ако му дадеш лошо кафе, е, тогава нищо няма да може да го спре и той ще направи всичко възможно да ти даде един хубав урок по обноски. Той е свикнал да пие всякакъв алкохол, който му сервират, но пази спомена за аромата и вкуса на най-вкусната чаша кафе, което някога е пил, и винаги сравнява всяко кафе с този спомен.

Така че когато Мак и Пит отпиха по една глътка, усетиха дълбоко в себе си, че спомените им за прекрасна чаша кафе са се върнали. Кафето беше черно, в него не плуваха несмлени зърна и се носеше такъв омайващ аромат, че те усетиха как направо се разнежват.

Мак с трепереща ръка сипа малко мляко в кафето си, но Пит само го погледна зачуден, след това се обърна към Джери:

— Друже, има кафе и кафе — каза му той е дълбок глас.

Джери Айкен кимна самодоволно и се намести по-удобно, очаквайки похвала за труда си, а обичайната му усмивка се разля широко по лицето му.

— А от миризмата и вида на това кафе — продължи Добичето бавно — бих казал, че…

Тихият, рязък глас на Нанси прекъсна думите му:

— Това е най-лошото кафе, което някога съм пила.

Всички я погледнаха учудено и Пит остави чашата си настрани.

— Ти даже не си го опитала. — Студено се обади Айкен.

— Не ми и трябва — продължи ясният й глас и тя впери спокоен поглед в лицето му. — Мога да го позная само по вида, както и господин Питър. — След това вдигна кафето и отпи една глътка. — Но вкусът му е даже по-лош от вида му. Да, направил си го повече от отвратително.

Джери Айкен усети, че не може да намери и дума от възмущение. Другите вече надигаха чашите си и той впери очи в тях, като очакваше да я опровергаят по някакъв начин. Всички трябваше да признаят дълбоко в себе си, че кафето беше повече от вкусно, но Пит сметна, че е нормално да добави нещо в полза на критиката, така че измърмори замислено:

— Не знам, но сякаш му има нещо, нещо не е наред.

— Най-лошото кафе — обади се осъдително и Сковил, — което някога съм пил.

След тези три отрицателни критики Джери усети, че е зашеметен. Погледна към всеки един от тях, като искаше да разбере по погледите им дали наистина мислят това, но и тримата бяха навели глави и гледаха в чиниите си. И за да се увери заради самия себе си, той отпи бързо една глътка, но в яда си се задави.

Докато кашляше, забеляза как Мак се нахвърли върху хляба със светнали очи. Натъпка устата си и кимна доволно. По очите му Джери разбра, че хлябът му е харесал. Нанси също опита от хляба, но тя само отчупваше малки късчета и ги дъвчеше продължително.

— Ах, това е хляб! — Гласът на Мак прозвуча като доволна въздишка. — Уха, това наистина е хляб!

— Твърд е, нали? — кимна спокойно Нанси. — Хубав, траен хляб. Той е идеален за такива пътувания. Но не мога да разбера, господин Айкен, защо не приготвихте този хляб, преди да тръгнем. Ами и след един месец на път хлябът ви ще е толкова хубав, както и сега.

— Защо тогава го ядеш, а? — прекъсна я остро той.

— Просто за упражнение — отвърна бавно тя. — Може пък да ми даде апетит за останалите неща, които вие… сте сготвили.

След това се пресегна и взе още едно парче.

— Но поне изглежда добре, нали? — измърмори Червения Мак.

— Ами да — съгласи се тя. — В сравнение с кафето е за предпочитане.

— Това е последният път — разпалено се обади Джери, — когато ви готвя нещо. За цялото това пътуване.

— Обикновено е добре да се вършат само нещата, от които човек разбира, нали? — ужили го момичето и нещо като слаба усмивка пробяга по лицето й, след което също така внезапно се скри. — Това е като при картите.

Джери, ядосан и нетърпелив, взе едно парче от хляба и започна да го дъвче замислено, като се опитваше да оцени вкуса му, след това се обърна към другите:

— Ако този хляб е лош — започна той разгорещено, — аз ще…

— Въобще не е лош — прекъсна го момичето спокойно. — Особено след като опиташ рибата. Тя има вкус на сьомга, мирише по същия начин, но е толкова суха, колкото и сухо дърво. Вие имате талант да разваляте нещата, господин Айкен.

Джери започна да диша дълбоко и му беше необходимо малко време, за да й отговори:

— Една жена има толкова способност да оценява — заяви той философски, — колкото едно магаре да благодари. Сиреч, я няма.

Мак се сети за забележките и обидите, които Джери му беше нанесъл за закуската, затова реши и той да се включи към критичните оценки и заяви със светнало лице:

— Няма и съмнение — отбеляза той, — че поне си се опитал да сготвиш, но си попрекалил малко и с подправките. Иначе, Айкен, добре си се справил, няма и съмнение, но някак си ми се уби апетита за ядене.

Джери постоя малко мълчаливо, след това остави настрана чинията и се отдалечи. И четиримата видяха, че устните му мърдат, докато си свиваше с треперещи ръце цигара, но не можаха да доловят какво си мърмори.

Глава VIII
Покер

След като се отдалечи с чувството, че всичките са го предали и са решили да го ядосат, Джери не изпускаше от око групата, която, след неговото отдалечаване, се зае да се храни спокойно и с апетит. Първи свърши Мак, след него и Сковил, след малко и Пит се отпусна с въздишка, но Нанси продължаваше да се храни, без да бърза, преднамерено небрежно и лениво. Тъй като той почти не беше ял, бяха останали доста парчета риба и месо, за които тя твърдеше, че били сухи, но за негова изненада ги взе в чинията си и ги изяде с последните остатъци от хляб.

Учуден, той се приближи и започна да я гледа с изумление как изгребва чинията лакомо и се оглежда за допълнително. Какво й ставаше? Дали всичката тази отпуснатост и безразличие не е само преструвка? Дали там, под лъжливата външност на мързеливо момиче, не се крие остър ум, който го накара да се ядоса толкова много преди малко? Не, тя не беше забелязала, че го бе сразила и накарала да остави обяда си. Ако имаше нещо против него, щеше да използва временния успех и да продължи да го подиграва, а тя не бе обелила и дума оттогава.

Беше изяла и последното парченце, но това не беше лакомия. Не, тя не беше нито дебела, нито даже пухкава. Джери изведнъж си спомни как тя с лекота размахваше брадвичката, с каква грация яздеше коня през цялото време, както и бързината, с която тичаше след тях сутринта.

Нейното хранене му напомни храненето на хищник — като някоя прекрасна и опасна пантера, която се нахранва до последно, за да има след това голяма сила и издръжливост за дълъг период от време. Дали не беше като животните, които прекарваха зимата в летаргичен сън, а след събуждането си започваха да се хранят обилно, за да натрупат достатъчно мазнини за зимата? Без съмнение, в душата и тялото й царуваше зимата. Тя спеше дълбок сън. Но какво щеше да стане, след като се разбуди, и как трябваше да се направи това?

Ето, това беше проблемът! За минута тя го беше изкарала извън нерви и бе му се присмяла по такъв начин, че само при мисълта за това започваше да се зачервява от гняв, и то такъв гняв, който никога досега не беше чувствал към никого.

След като изяде всичко, тя най-накрая вдигна поглед и се огледа наоколо, но по маниерите й се усещаше, че би продължила е яденето, ако имаше още нещо. След това легна по гръб и изпъна назад ръце, като движеше бавно главата си наляво и надясно. Джери успя да забележи под очертанията на дрехите й как мускулите й помръдват като живи.

Изведнъж му дойде нова идея. Очевидно беше, че нито словесните атаки, нито физическият труд биха разбудили тялото й за действие и активен живот, но той беше чувал, че ако оставиш една жена да загуби парите си, тя загубва хладнокръвието си за дълго време.

— Дайте да махнем чиниите от брезента, момчета — каза той и се върна обратно на мястото си край огъня. — Ти имаш карти, нали, Мак? Какво ще кажете за една малка игра на покер, а? Ще играем и петимата.

— Искаш да кажеш, че и дамата ще играе? — попита любопитно Добичето.

— А защо не?

— Бих желала — включи се и Нанси, — само че се страхувам, че ще заспя.

Тя прикри с ръка една продължителна прозявка. Да се гледа как Нанси се прозява, си беше наистина прекрасна гледка, защото изглеждаше, че цялото й тяло се напряга до крайност, а след това изцяло се отпуска. Това си беше като да гледаш пантера, която се събужда след продължителен зимен сън, ако се изключи това, че Нанси никога не се чувстваше напълно разсънена.

Без повече приказки те махнаха чиниите, изтръскаха брезента, след което Мак измъкна от една чанта смачкани карти. Трябва да се отбележи, че едно от любимите занимания на един планинец, когато няма работа, е играта на покер и понякога се случва такава игра да продължи цял ден, а някога и цяла нощ.

Всички седнаха и се разположиха удобно. Лицето на Пит сякаш се разля още повече при вида на картите пред него, очите на Мак заблестяха с някакъв особен блясък, усмивката на Сковил стана ослепителна. Джери с треперещи и нервни ръце разбърка картите и всички теглиха по една карта. На него обаче му се падна да раздава първи.

— Ето, сега ще можем да хванем този новак — прошепна тихо Мак на Добичето. — Ей сега ще разберем какви пари е донесъл този Айкен и ще трябва да му ги вземем. Когато дойде моят ред, Пит…

Той се отдръпна от Добичето и продължи на висок глас:

— Това няма да е толкова лошо.

Нервните пръсти на Джери разбъркаха внимателно картите, след това той започна да раздава бързо. Ръката му се движеше толкова бързо, че беше трудно да се забележи всяко нейно движение, но приятният шум на пляскащи карти привличаше вниманието на всички и те не откъсваха поглед от ръцете му. При това раздаване той не позволи във въздуха да останат по-малко от три карти, толкова бързо успяваше да измъква една след друга ръцете.

Докато той раздаваше, Мак придоби объркан вид, след което възкликна силно:

— Едно ще ти кажа, човече: ти наистина можеш да раздаваш.

Светлите му очи премигваха, докато той се опитваше да проследи с поглед всяка една карта. Това беше първото поощрение, което Джери получаваше, и на лицето му се разля самодоволна усмивка, след това хвърли поглед към лицето на Мак и шляпна последната карта на брезента. Тя изплющя силно, мина покрай картите на Нан и се заби в петте карти на Сковил. Джери веднага се пресегна и я измъкна:

— Съжалявам — рече той на Сковил.

— Взе грешна карта — забеляза Нанси и погледна към Джери.

— Това беше картата, нали? — попита той Сковил.

— Разбира се — кимна Сковил. — Тя беше малко по-отдалечена от другите.

— Но аз не съм съгласна е това — прозина се леко Нанси. — Ако може, ново раздаване, господин Айкен.

По лицето на Джери изби червенина, след това той навлажни леко устни:

— Настояваш ли? — студено попита той.

— Разбира се — кимна тя. — Но ако ще играем на дребно, няма чак толкова голямо значение.

Джери я погледна още един път, след това събра картите. Започна пак да ги меси, като движеше леко устните си.

— Абе, друже! — изръмжа Мак и разтърси глава в учудване. — Виждам, че си се занимавал е карти. Аз никога няма да мога да се науча да ги раздавам така. Е, не съм чак толкова зле, но в сравнение с теб съм пълен аматьор.

— Ако живееш с картите — обади се пак Нанси, — ще можеш да се научиш да боравиш с тях идеално.

Джери отвори уста да отговори, но реши да се сдържи, за да не избухне. За щастие, Мак не успя да разбере края на изречението й.

— Никога няма да стане — продължи той все така разпалено. — Та моите пръсти са толкова сковани.

— Честният труд винаги сковава пръстите на един мъж — забеляза Нанси.

— И какво искаше да кажеш с това? — зачудено попита Пит.

— Защо, мис Нанси — рече Мак, — ти не можеш да ги проследиш? Та ти не можеш да кажеш даже откъде ги измъква — дали отдолу, дали отгоре или от средата на колодата, толкова бързо се справя с това.

— Ами това с целта — отвърна му тя.

— А? — изръмжа Пит.

— Аха — измърмори тихо Мак и очите му се присвиха.

Джери не каза нищо, но по жестовете му можеше да се разбере за какво мисли. Започна да раздава повторно, като този път ръцете му се движеха бавно, явно искаше да покаже, че не се опитва да излъже никого и че раздаването е напълно честно. И въпреки че ги раздаваше много по-бавно, картите продължаваха да се трупат в идеална камарка пред всеки един от тях и постепенно подозрението в очите на Мак започна да изчезва.

Когато стигна до последната карта, се поспря за миг, след това погледна с нескрита ирония към Нанси:

— Надявам се, че този път успя да проследиш всяка една карта, нали?

— Благодаря — отвърна му тя и погледна настрани. — Този път се справи по-добре.

— Благодаря — отвърна й остро той и хвърли последната карта.

Тя описа дъга, шляпна се на брезента и започна да се плъзга към останалите четири карти на Нанси, когато неочакван порив на вятъра я подхвана и я обърна с лицевата част нагоре. Джери стисна зъби, за да не избухне, а Нанси се прозя леко, след това, без да отклонява поглед от далечината, тихо измърмори:

— Татко, ще бъдеш ли така добър да раздаваш вместо господин Айкен? Иначе се страхувам, че никога няма да започнем да играем.

Мак се изсмя шумно, а Сковил само се закиска.

— Разбира се. Джери, нали нямаш нищо против?

— Теглили сме вече картите — ледено процеди Джери, — така че аз ще раздавам тази ръка.

Със стиснати зъби размеси отново картите и започна да ги раздава. Този път ги подаваше с голямо внимание, като почти всяка една слагаше на място, за да не се получи пак същото. Като свърши, погледна към момичето, след това се обърна към Пит, който трябваше първи да обяви залога.

Това беше слаба ръка, Пит и Нанси се отказаха и Джери успя да спечели с една мизерна двойка дами. На следващото раздаване Пит и Нанси отново пасуваха, а Мак успя да спечели един долар с тройка дами. При следващите три раздавания Джери взе обявения залог от Мак и Сковил с флош.

Когато дойде ред на Сковил да раздава, той, както Пит и Мак, вече гореше от желание да си отмъсти за взетите му пари, затова раздаваше нетърпеливо. Единствено Нанси не се интересуваше от играта и през повечето време зяпаше небето.

Ръката бързо се заигра между Мак и Джери. Първият беше много замислен, и то не за това, че залозите бяха високи, а защото почувства, че честта на планинците трябва да се защити и той ще се изправи срещу този бъбривец. Затова плати залога, но Джери, без да се притеснява, веднага вдигна:

— Четиридесет и пет.

— Четиридесет и пет и още пет — отвърна му Мак, като гледаше несигурно към картите си.

Джери погледна набъбналата купчинка сребро и изведнъж усети, че усеща слабо вълнение. Надигна се леко и погледна любопитно лицето на Мак. Не беше много редно при игра на покер, затова Мак хвърли светкавичен поглед към Пит, и отново сведе поглед.

— Плащам и добавям още десет — отсече Джери.

Червенокосият замръзна и се замисли дълбоко.

— Извинявай — измърмори тихо, след това започна да си свива бавно цигара. Като дръпна от нея, взе решение: — Плащам — промърмори мъжът, след това млъкна за момент и погледна към Джери — и вдигам още пет.

Джери въздъхна с облекчение, сякаш се беше притеснявал, че вдигането ще спре само дотук.

— Плащам и вдигам още десет — веднага контрира той и добави още няколко монети.

Мак смачка нервно цигарата си между палеца и показалеца, след това спря поглед на малката купчина монети:

— Твои са — бавно кимна и хвърли намръщено картите си на земята. Джери започна да събира парите.

— Една минута — обади се внезапно Мак, докато Нанси събираше картите за ново раздаване. Ръката й веднага замръзна.

— Господин Айкен, имаш ли нещо против, ако ми покажеш ръката си, а? Аз също ще ти покажа моята.

— Разбира се — кимна Джери. — Какво имаш?

— Ами това — отвърна му Мак и показа три попа.

— Много лошо, трябваше да продължиш да вдигаш — изхили се Джери и смъкна една двойка петици.

Това си беше върхът на блъфирането, но всеки знае, че на покер е разрешено да се блъфира. Всъщност, в блъфирането е половината от обаянието на покера, което позволяваше да се печели не само с правото на картите, а и със силата на нервите. Но този, който загуби от блъфиране, винаги започва да проклина късмета си и е склонен да извърши престъпление, така и сега Мак се наведе напред, като стискаше здраво една в друга ръцете си. Изпитваше нужда от отмъщение заради провала. Наистина се беше провалил. Погледна към Пит и забеляза в ъгъла на устата му насмешлива усмивка. По-късно трябваше да си поговори и с него. Обърна се към Джери:

— Може би искаш да вдигнем лимита, а? — попита той.

— Каквото пожелаеш — обади се Сковил, който също искаше да си отмъсти за отмъкнатите пари.

— Колкото искаш, толкова ще го вдигнем — кимна Джери.

— Тогава залогът е до тавана! — отвърна остро Мак. — Ще видим как ще се завърти играта, когато се заложат истински пари.

И след това започна да чака с няма настървеност картите си.

Но чакането беше дълго, тъй като картите раздаваше Нанси, а нейното раздаване беше много по-бавно от това на Джери. Първо размеси картите десет пъти, по сметките на нервния вече Джери, след това наплюнчи пръста си и започна да ги раздава една по една. Раздаваше ги, както чиновник брои пари: проследяваше с поглед всяка и след като я пуснеше на земята, се спираше за миг, за да се увери, че няма да се обърне. Мак затвори очи и се отпусна бавно на една ръка, Сковил започна тихо да мърмори нещо, а Джери впери очи в нея, както тигър гледа жертвата си, преди да скочи върху нея.

Най-накрая картите бяха раздадени. Всички влязоха и всеки поиска по три нови карти. Джери поведе играта, като вдигна с пет долара залога и се огледа весело. Мак и Пит платиха, но Сковил вдигна с още пет. Дойде ред на Нанси, но очевидно беше, че тя не бърза много. Всички затаиха раздразнено дъх, но единствено Джери я гледаше напрегнато. Ако се включеше в качването… и загубеше… е, това със сигурност щеше да я раздразни. Жените не понасят пораженията.

— Плащам десетте — измърмори тя най-накрая — и вдигам с още пет.

Джери хвърли поглед към нея, след това към картите си:

— Плащам и вдигам още пет — отсече рязко той.

По челото на Мак изби пот, но все пак плати. Пит се отказа. Сковил плати и вдигна с още десет и за тяхно общо учудване Нанси плати и вдигна с още десет.

Джери се замисли за момент, след това кимна:

— Плащам.

Мак се отпусна назад и се намръщи, не знаеше какво да прави. След това, без да продума, отдели пари и сложи на купчинката. Сковил последва примера му.

— Е, господа — изръмжа ядосано Мак, — аз губя. Не е мой ред да показвам картите си, но вижте на какво вдигнах. Те успяха да ти спечелят пари, Айкен, но виж какво направиха на мен!

И той показа двойка петици.

— О! — каза Нанси и погледна заинтересовано към двойката петици. — Това ли е всичко, което имаш? Значи, господин Мак, моята ръка е по-добра от твоята. Ето!

И тя смъкна две седмици.

— Нан — обади се Сковил щедро, — съжалявам, че трябва да ти го кажа, но ти трябват няколко урока по бизнес и нека това тук да е един от тях. Не знам с кого толкова си играла в Ню Йорк и на какво са те научили, но ако все пак си печелила, значи онези твои приятели трябва да са вече в болница за умствено изостанали. Слушай какво ще ти кажа и го запомни: една двойка почти никога не печели в една игра, в която участват повече от трима. Е, понякога и две двойки не помагат, но в сравнение с твоите и на Мак, моите са подобри.

И с тези думи смъкна двойка тройки и двойка деветки.

— А ти какво имаш, Айкен?

— Чакайте — обади се Нанси. — Имам още една двойка, татко, и тя е по-добра от твоята.

И тя смъкна още два попа.

— Нанси! — отвърна баща й, почервенял от яд. — Понякога наистина ми се приисква да те сложа на коляното си и да те нашляпам едно хубаво.

— Двойка попове и седмици — това понякога е добра ръка — кимна й Джери доволно, след това се усмихна иронично на момичето.

— Да не би да съм изгубила? — въздъхна тя печално.

— Ами този път — да — отвърна й той. — Със сигурност не се нуждаеш от урока, който татко ти се опита да ти даде, но е необходимо да разбереш, че понякога е по-добре да си пасуваш с малки ръце.

— Смъквай картите си да ги видим — повиши глас Мак.

— Прекалено много говориш.

— Не бързай — усмихна се Джери. — За да разбере нещо мис Сковил, е необходимо повечко време и аз искам да й дам възможност да запомни това, което й казвам. Погледни картите си и виж какви шансове имаш и чак след като разбереш, че познаваш добре хората… и чувстваш, че ще спечелиш… чак тогава може да заложиш на малки ръце. Сега, показвам ти една слаба двойка. Помисли внимателно! Ако имаме само тези карти, въобще не си струва да се продължава играта. Но ако след това дойде още една от тези двойки, какво става — малката двойка става силна тройка. Вярно, не е кой знае колко, но в сравнение е това, което имате, е по-добре. — След това смъкна тройка двойки. — Ето, двойка пика, двойка купа и двойка спатия. Погледни ги внимателно, Нанси, и запомни добре това. И ако след време ги видиш отново, сещай се за това как трябва да се играе покер.

Той се наведе напред и започна да събира парите. Дрънкането им го развеселяваше.

— Музика за ушите, нали, Нанси?

— Три двойки, а? — отвърна тя. Досега го беше слушала разсеяно, е отворена уста, но сега в нея се забелязваше нещо като интерес. — Но три попа са нещо по-добро, нали?

— Три попа ли? — извика Джери. — Кой, по дяволите, говори за три попа?

След това панически погледна смъкнатите карти.

— Ето го и третият — измърмори Нанси и постави на земята последната си карта, която досега стискаше в ръце.

— Три попа и две седмици! — извика силно Мак, зарадван от неочакваната победа. — Мис Нанси, бих казал, че разбирате покера! Цял фул!

— Фул! — повтори невярващо Джери.

— Благодаря ти, че ми събра парите — прозина се леко тя, след това започна да ги пъха в джоба си.

Глава IX
Загуба

Джери стоеше неподвижно и гледаше как тя събира парите. По лицето й не се четеше нито триумф, нито радост, а това засилваше още повече раздразнението му. Тя събираше с такова отегчение парите, сякаш го вършеше всеки ден. Напъха ги в джоба си и се прозина леко. Личеше си, че сънят започва да я надвива.

Баща й направи жест на безпомощност и отчаяние, след това Джери се изправи бавно на крака. Чувстваше се като човек, който се опитва да счупи скала с глава, но знаеше, че не трябва да се откаже толкова лесно. И преди момичето да е заспало, би трябвало да се направи нещо. Видя, че главата й започваше да клюма, напечена от слънцето. Погледът му попадна на мръсните чинии. Да, това щеше да му даде малко време да измисли нещо по-добро.

— Хайде, ставай — изкомандва той. — Тази купчина чинии ще трябва да се измие.

Тя вдигна черните си, нищо неизразяващи очи, след това се изправи. Защо нейното послушание го раздразваше повече от открито неподчинение и предизвикателство?

— Добре, Пит — продължи Айкен. — Ти можеш да прибереш багажите, а ние с господин Сковил ще се поразходим малко. Но първо ще проверим кои от стъклените джунджурийки на дамата трябва да се изхвърлят — има опасност да се развалят и да засегнат и провизиите. Не ми се иска след няколко дена всичката храна да е вмирисана.

След като каза това, отбори чантата й и започна да ровичка из нещата, докато Сковил стоеше до него и се усмихваше леко.

— Какво е това? — изръмжа Джери. — Крем за лице! Някой да е чувал да се взема крем по време на пътуване през пустинята, а? Без него!

С един замах хвърли стъкленицата, тя падна на една скала и се разби на хиляди късчета.

— Парфюм с миризма на виолетки… за баня. За какво е това, за пиене ли?

Парфюмът последва крема за лице.

— Руж? Произведен във Франция…

Ружът също изхвърча от чантата и падна на скалата, а след него полетяха още десетина малки кутийки и стъкленици. През цялото време Джери наблюдаваше с периферията си реакцията на момичето, но тя нито помръдна, нито каза нещо.

— Тоалетна вода от Флорида! — извика пак той и вдигна последното шишенце, след това я метна през рамо. За щастие, тя не улучи скалата, а цопна на пясъка. — Ти какво, парфюмериен магазин ли си открила?

Без да му отговори и дума, тя отиде до шишенцето с водата и я вдигна. По нея беше полепнал малко пясък и тя го почисти с ръка, след това отиде до чантата си и я сложи обратно вътре. Това беше единствената й реакция на нападките на Айкен.

— Хайде, започвай — нареди й сурово той. — Чиниите тебе чакат.

Отново не последва никакъв отговор. Пит вече си беше свил цигара и пушеше с наслада, Мак местеше поглед ту към нея, ту към Айкен, а Сковил се беше изпотил и дишаше тежко. Джери беше стиснал нервно устни и гледаше момичето яростно.

Все така мълчалива, Нанси започна да чисти чиниите, като изсипваше на пясъка остатъците от яденето. След това донесе голяма купа с вода, събра малко дърва и напали нов огън, за да стопли вода, която щеше да й трябва да махне мазнината по чиниите от месото и рибата. Всички бяха учудени. Ако наистина не беше работила, откъде знаеше как да се справя, без да покаже ни най-малко раздразнение. И всичко това вършеше толкова уверено и спокойно, сякаш цял живот се е занимавала е тези неща.

Джери махна на Сковил и двамата тръгнаха бавно към хълмовете на стотина метра от тях. Главите и на двамата бяха наведени и Джери започна да говори нещо, но така тихо, че да не се чува от другите, като по пътя подритваше камъчетата.

След като Пит опакова багажа и се приготви за път, седна до Мак и двамата започнаха да си свиват цигари. През това време момичето вече беше спряло да мие и гледаше с празен поглед някъде в далечината.

— Видя ли? — измърмори Мак към Добичето. — Гледай я как гледа. Като луда!

— Да бе — съгласи се е едно кимване и Пит. — И е толкова разсеяна. Чудя се какво толкова гледа натам, а? Но докато играехме покер, главата й работеше, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, повечето луди обичат да гледат в една точка. Познавах един, който си беше толкова нормален, колкото аз и ти, но ако някой му речеше „муле“, той изведнъж изпадаше в транс.

— Е — измърмори Мак, — мулетата и без това са създадени, за да подлудяват хората. Но има нещо много любопитно за тази Нанси. Побиват ли те тръпки, като я гледаш?

— Абе това е от очите й — отсече Пит. — Очите й са като очите на умряла крава. Карат те да чувстваш желание да извършиш нещо, което да я развесели.

— Чудя се — прекъсна го Мак — дали да не й разкажа някой виц, за да се посмее малко.

Пит го погледна уплашено, след това вдигна ръка:

— Абе ти не си ли чувал какво може да причини смехът на един луд?

— Какво?

— А, нищо, освен това, че като започнат да се смеят, се смеят с часове, без да спират, и понякога се задушават от това, че не могат да си поемат въздух.

— Какви ги плещиш?

— Ако не го знаех, нямаше да ти го казвам.

— И къде си видял такова нещо, Пит?

— Не ме питай, Мак. Един път се опитах да разсмея един такъв и онзи не спря да се хили половин час.

— Това сигурно ще ти е било последният път, когато си се опитвал да разсмиваш човек — изсумтя Мак подозрително.

— Ама погледни я само как зяпа, а… — Изведнъж спря и ахна, защото забеляза как тя прикри лицето си с ръце и се разтресе беззвучно.

— Какво й става? Дали пък не ни е чула, че си говорим за нея, а? — каза Пит.

— Откъде да знам — отвърна му Мак и облиза устни.

Когато едно дете се разплаче, е нещо нормално и ние не изпитваме нищо повече от съжаление; когато плаче мъж, човек изпитва раздираща тъга и разбиране към него, защото мъжът рядко плаче; но плачът на една жена си е истинско изкуство.

В известен смисъл това е нейното естествено изражение. Тя се разтоварва, като се наплаче добре, както дъждът се извалява, преди да се покаже слънцето. А освен това, когато жената си крие лицето, трудно можеш да разбереш дали плаче, или се смее. И в двата случая тя издава подобни звуци. Но за Пит и Мак тихият звук, който чуваха, означаваше само едно — плач.

Човек трябва да се е родил и отрасъл в планинската пустиня, за да разбере точно как се чувстват мъжете при тази гледка, защото по този край един мъж може да убие друг мъж и хората да го поздравят за това, но ако посегне да бие непозната жена, остава проклет за цял живот. А да накараш една жена да плаче, си беше жива покана да те понатупат хубаво останалите мъже, които се чувстват кавалери. Ето защо погледите, които Пит и Мак си размениха, говореха много. Двамата се изправиха и се приближиха до Нанси. Пит сложи ръката си на рамото й:

— Мадам… — започна той, но от това тялото й само се разтресе още повече и той се отдръпна назад.

— Пит — изсъска Мак, — какво я проверяваш, сякаш е болен кон? Ти не знаеш нищо… ти никога не си знаел нищо… израснал си без образование и обноски. Я се отдръпни!

Смъкна сомбрерото и избърса потта от челото си, след това го сложи пак и попита вежливо:

— Мис Нанси, ако случайно сме наранили чувствата ти, кажете ни какво искате.

Тя вдигна глава и те видяха пътечките от сълзи. Това бяха много странни сълзи, бистри и чисти като планинско поточе, а крайчецът на устата й леко потреперваше. След това тя заекна:

— Има само едно нещо, от което се нуждая.

— Какво? — попитаха и двамата в един глас.

— От мъж.

— Лейди — попита дрезгаво Мак, — какво мога да направя за теб?

— О — измърмори тя, — не ставаше дума за теб!

Изведнъж Пит се оживи:

— Явно не се нуждае от толкова лек мъж като теб, Мак. Мис Нанси, ако имате нужда от двеста и десет паунда мускули, просто ми се обадете.

— Не се нуждая от двеста паунда мускули, а от двеста паунда мъжество.

Мак веднага се намеси:

— Пит — обърна се той към приятеля си. — Започни да миеш чиниите, а аз ще ги бърша. А сега, мис, можете да говорите спокойно и свободно.

— Не, не! — отвърна тя ужасено. — Ако само ви видят, че вършите моята работа, ще ви набият!

От гърлото на Мак се разнесе нещо като клокочене, но Пит даже не обърна внимание на забележката. Това обаче я уплаши пак, защото отново скри лице и започна да плаче тихо.

— Пит — изсъска тихо Мак, — тя е толкова луда, колкото и аз!

Той я погледна, като продължаваше да бърше чиниите:

— Мис, когато решиш, че можеш да говориш, ми обясни какво искаш. Какво да направим за теб?

Още когато той се обърна, тя разтвори леко пръстите на едната си ръка и погледна през дупката, след това погледна свенливо към тях:

— Всичко! Искам да ми дадете свободата. — Изведнъж тя въздъхна дълбоко. — Но забравих. Не, вие изглеждате любезни… не бих искала господин Айкен, този ужасен господин Айкен, да ви нарани. Освен това предполагам, че баща ми добре ви е платил.

— Господи! — избухна Пит. — Да не би всичко между тях да е нагласено предварително? Но защо баща ти ще се отнася така към теб, Нанси?

— Не знам, той никога не ме е обичал… и откакто мама умря, се държи все по тоя начин.

— Става дума за това, че се отнасят толкова лошо към теб, нали? — изсумтя Мак. — Бих искал, Нанси… ако и ти искаш да се махнеш от тях, ще те заведем там, където пожелаеш. Още тази вечер ще ги оставим. Пит, помисли си само как се отнасяха с нея през цялото това време, а ни залъгваха с празни приказки. Нанси, ще дойдем с теб, където пожелаеш.

Видяха как дишането й се учестява, след това тихият й глас ги накара да трепнат:

— Нима искате да направите това без никакво възнаграждение? — Изведнъж тя протегна ръце към тях. — О, толкова сте добри и двамата.

— Върви и се разходи малко, за да не видят, че си плакала, а ние през това време ще свършим тази работа — обади се Пит.

— Ще направя всичко, което ми кажеш — измърмори тя и се обърна.

— Погледни я само! — прошепна Мак. — Боже Господи, Пит, та тези две свини са я накарали да страда толкова много. Ама виж, тя отново плаче — това вече е наистина прекалено!

Но в действителност Нанси просто беше прикрила с ръце лицето си, за да се прозее.

В момента, когато Джери и Сковил се скриха от погледа на останалите зад един хълм, Джери се обади горчиво:

— Ти спечели, Сковил. Ти знаеше какво ще се получи и спечели, а аз се провалих.

— Боже, Джери — панически го прекъсна Сковил, — не се обвинявай! Та ти се справяш чудесно! Виж само какво я накара да прави.

— Една машина щеше да върши същата работа, и то значително по-бързо.

— Да не би да включваш и покера?

Сковил погледна наведеното лице на Джери, но Джери просълзи:

— Да, мога да я накарам да върши тези неща — но само като автомат. Но ние я доведохме до тук, за да я променим, да я накараме да се чувства като човешко същество, а аз даже не мога да я накарам да се ядоса. Бих се радвал, ако успея по някакъв начин да я изкарам от нерви, но тя има по-студена кръв и от една акула.

Спря за момент, за да избърше потта от челото си, но Сковил го прекъсна:

— Не се отказвай, момче. Знам, че е трудно, но все още има надежда. Ами помисли си само, какво ще стане с мен, ако се провалиш? Ти успя да изтраеш с нея едва двадесет и четири часа, а я си представи, че аз ще бъда с нея цял живот. Ако сутрин се събудя с идея как да спечеля малко пари, още като седна да закусвам с нея усещам как идеята се изпарява като дим. Не защото е просто едно бреме. Тя е болест, която заразява всички покрай нея. Ще ти кажа, Айкен — понижи той глас. — Смених шест прислужника с надеждата, че всеки един от тях ще може да запали искрата за живот в нея, но резултатът винаги си беше като да хвърлиш мокро одеяло върху огън. Още след като погледне с тези очи някого и той загубва и ума, и дума. Започва да заеква, да въздиша и още… Джери, ако се откажеш сега, аз съм загубен.

— Сковил — отвърна му Джери, — опасно е вече да стоя покрай нея. Ако остана още двадесет и четири часа, тя ще успее да ме пречупи и ще стана роб на желанията й, или ще й извия врата. Но, Сковил, чувствам как пропадам! Когато се отнасям лошо с нея и погледна в тези празни очи, чувствам, сякаш бия куче с камшик, което не е направило нищо и пълзи покорно към мен. Пфу!

Той спря и потръпна, а Сковил се обади със съчувствие:

— Знам, когато беше на три годинки, я наплясках веднъж и оттогава не съм го прави никога.

Джери го прекъсна:

— Когато започна да чисти шишето с тоалетната вода, имах чувството, че ще й се хвърля в краката. Сега вече изпитвам нужда да отида в някоя кръчма и да остана там поне тридесет дни. Сковил, довечера ще те оставя.

Другият само изстена.

— Но не виждаш ли, че няма смисъл да се опитваш да я превъзпитаваш? — обясни му Джери. — Знам как се чувстваш. Мислиш си, че блясъкът в очите й все някога може да се превърне в желание за живот. Понякога и аз самият чувствам, че тя е пълна с експлозив и ако някой успее да го възпламени, ще успее да я спаси. Но ние с тебе никога не ще успеем да направим това, Сковил. Тя вече няма шанс. Ако един мустанг не иска да яде ечемик, ти сигурно ще си помислиш, че е болен и без съмнение скоро ще умре. Когато бял човек вземе вода от китаец, не ти трябва пророк, за да разбереш, че той е за боклука. А когато едно момиче не иска да вдигне ръка и да защити последното си шишенце с крем, и когато започне да мие чинии, без да се възпротиви, при положение, че цял живот покрай нея е имало прислуга, която да върши тази работа… е, тя е загубена завинаги. Това за нея е краят. Ако един кон не усеща вече камшика и шпорите, няма смисъл да го пускаш на състезание. А сега искам да те попитам: ще ми направиш ли една услуга?

— Да?

— Върни се обратно при другите и ме остави сам. Трябва ми малко време, за да се организирам.

Сковил се обърна, без да продума, и се запъти бавно към лагера. Чувстваше се повече от съкрушен. Джери седна на един камък и впери очи в пясъка. Опитваше се да не мисли за нищо, но мислите му постоянно се връщаха към нея и той стисна яростно зъби, за да се успокои. Не знаеше колко време вече беше изкарал така, вглъбен в себе си, когато дочу зад себе си тих глас:

— Ти ли си това!

Той се обърна и видя, че Нанси стои зад него.

— Да, аз съм — отвърна той и се изправи, като държеше шапката си нервно.

— Ти се държиш като актьор — продължи тя монотонно. — Когато сме насаме, се държиш учтиво, но когато има хора наблизо — ставаш груб.

— Седни малко, искам да си поговорим.

— Добре — кимна тя. — И аз имам да ти кажа нещичко.

И тя се настани на камъка, където той беше седнал, като сложи единия си крак върху другия и се отпусна назад. Без съмнение каквато и поза да заемеше, в нея винаги личеше грацията. Това беше така, помисли си Джери, защото тя беше напълно естествена и в жестовете й не се забелязваше превзетост или преднамереност. Тя правеше това, което чувстваше, и именно в това се криеше тайната за грациозността й.

— Предполагам, че искаш да започнеш — предложи той — с вежливостта и грубостта ми. Предполагам, че това те изненадва?

За негово учудване тя веднага му отговори:

— Не, не ме изненадва. Познавам и други мъже, които имат същите глупави идеи. Те се страхуват да се държат като джентълмени, когато покрай тях има други хора и се държат неестествено в компания. Те искат да се покажат като сурови, първобитни, примитивни мъже.

Тя изрече всичко това бавно, без никакво чувство. Всъщност тя даже и му се усмихваше по своя собствен начин, с почти незабележима усмивка. Джери изведнъж изпита огромно желание да я сложи на коляното си и да я нашляпа.

— И ти си мислиш, че аз играя такава роля, а? На пещерен човек? — попита той изненадано.

— Да, но я играеш много лошо, както малко момче се опитва да имитира строгостта на индиански вожд. Е, виждам, че поне се опитваш да се справиш.

— Но не много добре.

— Толкова добре, колкото един актьор играе сапунена роля.

Той започна да я оглежда внимателно. Тя беше изключително красива, с кърпата около врата и голямото сомбреро, което я пазеше от слънцето, а очите й го гледаха спокойно, без никакво чувство и с критично разбиране. Бяха такива, че човек трудно би издържал на погледа й. Стоеше все така, облегната небрежно на скалата и отпуснала леко главата си на нея. Нейната сигурност го накара да се опита да се защити по някакъв начин:

— Слушай ме внимателно, момиче — започна той сериозно. — Тук не сме на събиране на чай, а в планините, на дълго пътуване.

— Е — попита тя лениво, — щом като сме тръгнали на дълго пътешествие, защо всичко е наопаки? Дал си ми кон, който се клати като счупен стол и не може да се движи много бързо. За него всяка стъпка е подвиг.

— Знам, че това не е най-хубавият кон — кимна Джери, — но пък малките понита или големите коне не са най-удачното нещо тук. Не, въобще не стават за тук. Взех най-добрия кон, който успях да намеря.

Той я погледна с присвити очи. Щеше да се почувства поне малко удовлетворен, ако тя покажеше дори и леко раздразнение, но момичето говореше толкова спокойно, сякаш разговаряха за времето. Изведнъж през ума му мина една мисъл. Ако не се чувстваше толкова отчаян, сигурно нямаше да се сети, но сега това само му помогна. Ако не можеше да я накара да се ядоса чрез неприятности и грубо държание, можеше да се опита чрез чувства. Трябваше да опита и това.

— Някой би си помислил, че цялото пътуване е организирано, за да ме накара да се почувствам удобно и приятно, нали?

Той веднага отвърна:

— И би се засмяла, ако ти кажа, че това беше точно така.

— Поне бих се засмяла — прозина се тя. Погледна го разсеяно. — Например, лошото готвене си е лошо готвене, но твоето си е направо мъчение.

Джери шумно преглътна:

— Искаш да кажеш, че готвя лошо и че съм най-лошият готвач…

— Разбира се, че е така — кимна тя. — Е?

Това даже и за него беше тежък удар, но все пак успя да се стърпи. Сега трябваше да опита по друг начин, още повече, че той нямаше да бъде толкова неприятен. Погледна извивката на шията й. Тя беше малка, заоблена, прекалено бяла и нежна.

Линията на брадичката й беше съвършена. Сянката от шапката й се спускаше чак до там и той се улови, че се опитва да види по-добре лицето й. Мислите му бяха разбъркани и му трябваше почти физическо усилие, за да се съсредоточи в разговора:

— Ако конят е лош, ако и готвенето е лошо, това са неща, за които не мога да направя нищо. Истината обаче е, че се опитвам да правя най-доброто за теб.

— Като ми чупиш нещата и така нататък? Имаш доста странен подход.

— И ти си мислиш, че аз съм просто един грубиян? — разгорещено попита той.

— А не си ли? Да не би това да е само артистичната ти страна?

— Момиче! — извика той внезапно. — Омръзнаха ми всичките тези дрънканици и празни приказки. Сега ще ти кажа това, което мисля и ти трябва да ме изслушаш!

Той не можа да види изражението й под шапката, но Нанси се радваше, че не може, защото изведнъж клепачите й се отвориха широко, а в очите й лумна пламъче. Това й костваше доста усилия, но все пак тя успя да прикрие изражението си, като притвори клепачи. След това вдигна поглед към него и леко се прозина:

— Ами, няма начин да избягам от това. Затова предполагам, че ще трябва да те изслушам.

— Да, няма начин да избягаш и ще трябва да изслушаш това.

— Е, добре. Слушам те.

Тя направи движение с ръката си да продължи и той се загледа в нея. Беше нежна, с розови нокти. Без да иска, той погледна и своите — груби, загорели и здрави. Само с едно стискане можеше да прекърши нежните й ръце. И изведнъж се сети как тя размахваше с лекота брадвичката и за грацията, с която яздеше. Усети някакво чувство, което го завладява целия. Разбираше, че това, което ще изрече, няма да е лъжа.

— Забрави какво съм правил досега. Ти просто не можеш да разбереш, но сега вече ще ти кажа истината. Бях решил, още когато те видях за първи път, да те изкарам от стария ти живот и да ти покажа нов живот — моя живот. Разбираш ли ме? Ти беше затворена в къщата, а аз трябваше да те изкарам навън. Огледай се наоколо и виж природата. Погледни този храст — и най-силното слънце не може да го изгори. Погледни планината — виж как издига гордо снага към небето. Това не те ли кара да се чувстваш свободна и да тичаш на воля?

Тя се огледа бавно.

— Успявам да се сдържам — отвърна му тя, като прикриваше погледа си от него.

— Да, сега успяваш, но то е вътре в теб и чака, независимо дали му се поддаваше или не.

Започна да снове нервно напред — назад, но когато се обърна с гръб към нея, тя се огледа учудено наоколо.

— Ще започнеш да искаш свобода и възможност за действие, ще имаш нужда от това. И тогава ще дишаш въздуха дълбоко и ще усещаш, че той кара кръвта ти да кипи.

— Така ли? — провлачи тя.

Усети, че сърцето й започна да бие по-силно.

— Не ми пука какво казваш и какво мислиш — ако въобще мислиш. Но аз мисля заради теб и затова сме тук, в пустинята.

— Това е интересно.

— Ще усетиш, че е интересно, още преди да съм свършил с теб.

Той застана зад нея и се наведе. Тя го чувстваше толкова ясно, сякаш го гледаше, и усети как пулсът й се ускорява и дишането й по някакъв необясним начин зачестява. Опита се да прикрие всичко това, но усети, че това бяха заченки на нещо ново, нещо, което иска да се освободи от оковите и да излезе на бял свят.

— Ти ще се бориш срещу всичко това — чрез твоя сънлив начин, но няма да можеш да си помогнеш. Да не би да си мислиш, че щях да тръгна на това пътуване, ако не бях сигурен в положителния резултат? Да не си мислиш, че си губя времето напразно? Момиче, тази пустиня, тези планини, въздухът, ярките звезди — всичко това ми помага. — В гласа му се долови метална нотка. — Те ще те накарат да се почувстваш готова.

Тя изпита желание да изкрещи с всичка сила „За какво?“, но успя отново да запази самообладание, макар да чувстваше, че всичко това й коства все по-големи усилия. Стоеше все така неподвижно, стиснала една в друга дланите си.

— Те ще те подготвят за мен! Някои жени не могат да издържат на това. Те повяхват като стайни цветя. Но ти можеш, в тебе има пламък. Но аз ще се боря, докато не те накарам да почувстваш силата на новия живот!

Джери започна да се чувства по-смел, докато й говореше — може би защото беше зад нея. Наведе се още повече, дъхът му опари тила й и изведнъж усети сладкия й и омайващ женски мирис.

— Ти може да се бориш, но не забравяй, че всичко е на моя страна. Вятърът ще ти шепне вместо мен, звездите ще говорят вместо мен и ще те гледат отгоре като очи. Те ми казват каква си ти. Това в теб е като река, то те залива и те носи нанякъде. Разбираш ли? Тази река ще те отведе в морето на любовта! Тя ще отвори сърцето ти и ти ще почувстваш силата й, и тогава няма да искаш да се противопоставиш!

Тя се молеше беззвучно да не би туптенето на сърцето й да кара тялото й видимо да трепери.

— Кажи ми — продължи той, — можеш ли да се сдържиш? Не, няма смисъл да ми отговаряш. Искам те, и дори целият свят да застане срещу мен, ще направя така, че да те имам! Погледни ме, момиче!

Нанси усети, че Джери смята да се наведе, за да види лицето й, а тя по никакъв начин не искаше той да види в момента очите й. Затова е голямо усилие затвори клепачи и отвори леко устни, като започна да диша тихо и равномерно.

Когато Джери застана пред нея, видя, че Нанси спеше дълбок сън.

Той пое дълбоко дъх и в същия момент тя вдигна клепачи и седна, като разтърка очите си:

— Говореше много, много хубаво — продума накрая момичето.

Глава X
Джери започва

Ето, това обяснява защо Джери се завъртя и с бързи големи крачи и наведена глава се насочи право към лагера. Когато стигна, започна високо да нарежда всички да се стягат за тръгване.

Сковил, любопитен и нервен, приближи коня си до него:

— Айкен! — снижи тихо глас, за да не го чува никой.

Джери бавно завъртя глава.

— Какво стана?

— Нищо — усмихна се горчиво той. — Абсолютно нищо. А довечера продължаваш пътешествието без мен.

Но след като продължиха през безкрайната пустиня и голите хълмове, Джери забеляза такова послушание и замисленост у момичето, че почти промени решението си. Вече не се бавеше, а по пътя задаваше по някой въпрос на Пит или Мак с лека заинтересованост. Чак когато слънцето стигна най-високата си точка и започна да прежуря, тя започна да се клати и люшка на седлото. Да й говориш, когато бе в такова състояние, бе все едно да говориш на някоя статуя. По здрач спряха и приготвиха лагер.

Джери, който обикновено беше изпълнен с енергия и смях, сега беше необичайно мълчалив и потиснат, а веселия Сковил се въртеше намръщено. Пит и Мак бяха необичайно живи. Започнаха да пеят стари каубойски песни, а понякога и пускаха по някоя шега.

Джери не продумваше на никого, даже не се и скара на Нанси, а просто започна да разопакова нещата. И точно тогава се случи катастрофата. Бръкна и измъкна чантата на Нанси, след това я хвърли към нея, но за нещастие тя падна на един камък и вътре се чу звън на счупено стъкло. Последното шише с тоалетна вода се беше счупило и напълнило чантата й със стъкла. Момичето клекна и започна да вади едно по едно стъклата.

Джери не помръдваше, с такова изражение на лицето, сякаш беше изненадващо ударен. И то не заради мрачните физиономии, които направиха Пит и Мак, а заради покорното спокойствие, с което Нанси събираше остатъците. След това тя се изправи и хвърли гърлото на бутилката пред краката му:

— Ето един сувенир — каза спокойно — за един несръчен човек. Вие трябва да работите в китайски магазин, господин Айкен.

— Нанси! — внезапно започна той. — Искам да ти кажа, че… че…

— Джери! — прекъсна го остро Сковил.

Айкен вдигна глава и сякаш се събуди от сън, защото се обърна и се отдалечи. Не проговори доста дълго време, но очевидно беше, че размишлява за нещо. В един момент срещна тъмните и безизразни очи на момичето и веднага се обърна, за да не я гледа.

За да разсее мислите си от нея, поведе разговор с Мак.

— Доста пусто място, а? — забеляза той.

Мак само изсумтя.

— Изглежда, че сме по средата на нищото — продължи Джери.

— Ами по такъв начин изглежда мястото на новаците — отвърна Мак. — Между другото, Номер Десет не е много далече оттук.

След това се обърна и се отдалечи. Джери се отдръпна замислен и се приближи до коня си. Първо го разседла, след което го поведе зад една малка височинка и там го върза да пасе. Смяташе да се измъкне през нощта, а така никой нямаше да го чуе.

През това време Пит и Мак се мъчеха над вечерята, след което всички се събраха. Джери и Сковил ядяха мрачно, докато Пит и Мак се закачаха и се смееха шумно. След като се навечеряха, Пит и Мак прибраха храната и всички се заровиха в одеялата. Това беше първият момент, в който Нанси беше останала без работа, когато имаше такава.

Джери не можеше да заспи, заслушан в равномерното дишане на другите и вперил поглед в звездите. И докато лежеше така, се замисли как да се измъкне. Първо смяташе да го направи тихо, както беше предупредил и Сковил, но след това си спомни тъмните й очи. Да, тези очи щяха да го преследват още много време.

Ако можеше да ги събуди за живот, само да види в тях интерес на живо човешко същество, може би щеше да ги забрави — тях и самата нея. Но сега-засега те оставаха загадка, която го викаше да остане. Сега разбираше, че по време на разговора с Нанси не беше говорил лъжи. Но какво я беше накарало да се усмихва така?

И изведнъж го осени една мисъл. Тя беше толкова глупава, че чак се усмихна, но вече знаеше, че ще изпълни намерението си.

Тази нощ времето беше добро, звездите — ярки, въздухът — свеж, а от лунната светлина пясъкът блестеше леко и пустинята изглеждаше като в сън. От отражението на пясъка нощта тук беше светла и той знаеше, че по-тъмно няма да стане. След малко усети, че всички са заспали и е време да се заеме с плана си.

Внимателно се измъкна от одеялата и взе седлото си. След това се загледа в лицата на другите, но нищо по тях не показваше, че са го усетили. Бавно се насочи към хълма, зад който беше вързал коня си. Бързо го оседла, после го поведе бавно през пясъка, докато се отдалечиха на разстояние, от което по никакъв начин не можеха нито да го чуят, нито пък другите коне да го усетят. Метна се на седлото и пришпори коня си към Номер Десет.

Никой не знаеше защо този малък град беше кръстен Номер Десет. Като град той беше аномалия, защото в него нямаше нито говеда, никакви животни. Беше обграден само от пустиня и голи хълмове. Градът не беше процъфтяващ, но и не западаше. Това си беше място, където по някакъв начин са се установили да живеят хора. Ако имаше някакъв дивеч наоколо, той живееше близо до града, а хората, които се отбиваха, спираха само да преспят или да се заредят с провизии.

Понякога, в по-хубави дни, населението му се увеличаваше на петстотин души, но обикновено се състоеше само от една дузина хора — магазинер, коняр, хотелиер, местният комарджия и така нататък. В този град нямаше жени, защото жените отиваха там, където можеше да се сее и добива реколта. Пясъкът при Номер Десет беше само един метър, а под него започваха само скали. Случвало се бе понякога да идват жени с големи идеи и амбиции, но не минаваше много време и те напускаха града.

Но все пак Номер Десет съществуваше и скоро нямаше да изчезне.

Името му отговаряше на околността. Имаше приказка, че такива пусти места са само на десет стъпки от ада, а някой, който бе минал покрай малкото селище, бе съобщил, че това е десетата стъпка. Оттогава това име бе останало като нарицателно за града, а бе и увековечено с табелата пред хотела, на която с големи букви беше написано „Номер Десет“.

Но имаше поне една причина, поради която Номер Десет можеше да се гордее, и това беше неговия маршал. Маршали са се отбивали в много градове, но малко можеха да твърдят, че в тях живее официален маршал от Американската армия: втората причина, поради която малкото селище бе кръстено Номер Десет.

Тези бързащи пътници, които се отбиваха в Номер Десет, имаха причина да минават през пустинята и много често в града можеше да се чуе звън на метал и изстрели, при което се решаваха почти всички неуредици между преминаващите.

В този център на неприятности и трудности имаше едно място, в което опасността беше най-голяма. Маршалът често казваше: „Ако този град е последната стъпка към ада, тогава самият ад трябва да е в кръчмата на Гроган.“

В тази кръчма можеше да се пие и играе хазарт, а на Гроган пък въобще не му пукаше какво казва за него и заведението му маршалът. Той беше виждал много маршали. Средното време, прекарано от всеки един от тях в града, беше осем месеца. Така че на Гроган въобще не му пукаше какво твърдят за него хора, които се сменят постоянно.

Настоящият маршал, Бъд Левин, беше се задържал в града цели шест месеца, което означаваше, че не му остава още много време за живот. Маршал Левин не беше глупав и знаеше много добре, че и неговото време наближава, но той беше от хората, които приемаха нещата полунасериозно. Заемаше с проблема веднага след като се появеше и вместо да се притеснява, вършеше работа. Никога не гледаше с подозрително око на новодошлите в града. Вместо да търси проблемите, ги чакаше да възникват и трябва да се признае, не му оставаше много време за чакане.

Понякога от някое ранчо пристигаше фермер, който търси някого, за да си отмъсти, и беше сигурен, че ще го открие тук, но не минаваше много време и той биваше убит. Друг път пристигаха миньори и се отбиваха при Гроган, за да пропилеят всичко и да се върнат отново в мината. Идваха и самотни конници, тихи и учтиви мъже, които биваха заклани от някой пиян или просто търсещ свада побойник.

С всеки изминал ден, в който на маршала му се налагаше да раздава правосъдие, той разбираше, че това е още един малък шанс за живот и че от ден на ден се приближава към края.

Към този град на престъпления и убийци се беше насочил Джери Айкен, за да намери… тоалетна вода от Флорида!

Той яздеше, разбира се, към единственото местенце, където можеше да се намери това — магазина. Той представляваше небоядисана широка стая. Покривът отпред беше по-нисък, отколкото отзад, и цялото здание изглеждаше като лицева част на по-специална сграда.

Не беше построена много отдавна, но пясъчните бури и ужасните зимни студове си бяха свършили добре работата, така че сградата изглеждаше безцветна и леко килната на една страна. Всеки ъгъл и греда бяха заели свое собствено положение и учудващото беше, че всичко това все още се крепеше.

Джери позна, че е магазин, по табелата, която беше сложена над вратата. Той бавно се насочи натам по единствената улица на града, като се оглеждаше внимателно наляво и надясно.

Мястото беше много тихо и много тъмно. Луната се беше скрила зад облак и той се оглеждаше на всички страни за неочаквана опасност. В нито една колиба не светеше лампа, не се чуваше нищо, Джери чуваше единствено потрепването на коня си. Почувства, че това място е забравено от Бога и тук могат да живеят само престъпници. Никой не го пресрещна, никаква миризма не се носеше от града, не се чуваше даже и плач на дете. Никъде не забеляза обор, нямаше животни, даже и кучешки лай не се носеше.

Всичко беше потънало в тишина и той тихо стигна до отворената врата на магазина. Още като хвърли поглед отвън, разбра, че не е сбъркал. Въздъхна с облекчение, след това скочи от коня си и влезе бавно през прага.

Вътре всичко беше като в магазин. От едната страна бяха наредени зеленчуци, пакети с брашно и парчета месо, както и камари с консерви.

Срещу тях, от другата страна, бяха кожените стоки, седлата, юздите, имаше няколко видя хамути, камшици и още много други неща, а в средата на магазина бяха разположени ризи, панталони и шапки. Знаеше със сигурност, че в някой от тъмните ъгли има и оръжия, а в някои от пукнатините и скритите кътчета трябваше да има и множество други стоки.

Очевидно беше, че магазинерът беше събирал стоката си от стотици места. Амбулантните търговци и други такива му бяха продавали всичко, което имат, но по-голямата част от стоките се състояха от багажите на хора, които внезапно са напуснали града или са били убити. Тези неща старият Болди Мат обикновено успяваше да измъкне от хотелиера или маршала за нищожни суми, а понякога дори и без да плаща.

С влизането му Болди, който се беше отпуснал на стола си, се изправи и го изгледа. Болди беше плешив човек, чиято плешивина започваше от челото и стигаше чак до врата му. Само отстрани имаше малък ореол от бели коси. От двете страни се показваха щръкнали кръгли уши, като на мечка. Лицето му беше червено и кръгло, с малки хитри очички и безформен нос.

Дългото седене и многото храна бяха закръглили добре корема му, а когато стоеше изправен на тънките си крака, изглеждаше още по-дебел. В устата му се мъдреше голяма черна лула, която беше вмирисала цялото помещение.

— Добър вечер — кимна Джери вежливо.

— Добър — изсъска тихо продавачът.

След това Болди седна на стола и го загледа оттам.

— Имате си прекрасен град — продължи Джери.

— Добър е, но понякога може да бъде и малко шумен — продължи все така дрезгаво Болди.

— Като идвах, не чух даже и лай на куче — заяви лениво Джери и се облегна на тезгяха.

Болди погледна внимателно към Джери — притесняваше се, да не би да се опита да открадне нещо. В този магазин беше станал свидетел на какви ли не неща. Забеляза, че новодошлият не носи никакъв пистолет, което си беше странно.

— Не — отвърна той най-накрая. — Това не е най-хубавият град за кучетата.

— Нещо ново, друже?

— Нищо ново. Само дето миналата седмица умря старият Дженкинс.

— Така ли? И на колко години?

— Беше с десет години по-млад от мен — отвърна старецът.

— И как умря?

— Застреляха го.

— Така ли? И успяха ли да хванат този, който го е застрелял?

— Точно тук.

— А?

— Ами ти стоиш на мястото, където го заловиха.

Джери погледна мръсния под, след това бавно се отдръпна настрани.

— Бъд го хвана — продължи Болди. — Стреля два пъти. Първия път само го одраска, та се наложи да го довърши с втория изстрел.

— Хм! — измърмори под носа си Джери. — А някакви други новини?

— Нищо по-важно. Само дето двама бяха застреляни миналата седмица.

— Пак тук ли? — намръщи се Джери.

— Не — отвърна невъзмутимо старецът. — На верандата.

Той кимна.

— Видях ги как падат през прозореца, не беше необходимо даже да ставам.

— Хм! — измърмори пак Джери. — Други новини?

— Нищо по-прясно — отвърна Болди. — Напоследък няма нищо интересно.

Джери пое дълбоко въздух, след това издиша шумно.

— Май ще поостана за седмица-две, за да видя как е животът тук — огледа се Джери. — А къде са всички?

— Където са винаги — отвърна Болди. — В другия край на града — в кръчмата на Гроган.

— Е, тогава ще прескоча дотам. Но първо да те питам — имаш ли някакъв парфюм в магазина?

Глава XI
Бой

Ако беше хвърлил бомба със запален фитил към Болди, нямаше да предизвика такова изумление. Малките му очи се разшириха, от лулата му излезе голямо колело дим.

— Какво по-точно искаш от мен? — попита изуменият Болди.

— Ами, някакъв парфюм. Търся тоалетна вода от Флорида.

Болди се изправи и извади лулата от устата си. Това за него беше израз на вълнение, с което не беше удостоил от много време нито един от клиентите си.

— Вода от Флорида! — задъха се той.

— Да. А ако нямаш от нея, нещо подобно, което да мирише. Даже и кутийка с крем за лице би ми помогнал.

— Крем за лице! — изстена Болди, след това сложи ръка на челото си. — Ами преди време имаше една жена в града. Но трябваше да напусне внезапно, затова си остави всичкия багаж. Може би…

Насочи се към най-тъмния ъгъл на магазина и смъкна някакъв плат. Зад него имаше рафтче, пълно с шишенца и стъкленици. Приближи се към тях и започна да чете на глас:

— Шампоан за коса, брилянтин…

Изведнъж спря и погледна към Джери почти разбиращо:

— Ако търсиш нещо, което да става за пиене, нещо по-силно, мога да ти заявя, че това не става. Всичките съм ги опитвал.

— Не — поклати глава Джери. — Не става дума за пиене. Давай нататък.

— Хума — продължи продавачът. — Вода от Флорида…

— Опа! — извика Джери. — Ето, това търся, друже.

— Колко искаш?

— Да не би да имаш повече?

— Ами две бутилки.

— Една ще ми стигне.

Болди се протегна и смъкна бутилката.

— Колко ще струва? — попита Джери.

— Не знам. Но изглежда запазено, нали?

Приближи я към очите си и я огледа внимателно от всички страни.

— Ама на тях няма никаква дата за годност — измърмори недоволен той, — но сигурно има вече десет години. Ще ти го дам за пет долара, става ли?

— Добре, разумна цена е. Дай ми я.

След това пъхна петдоларова банкнота в шепата му и се измъкна бързо навън. Чувстваше се много щастлив, затова на излизане пожела лека вечер на Болди, който остана като втрещен. След като пътникът изчезна с коня си, той започна да си мърмори:

— Изглежда като мъж, говори като мъж, язди като мъж, но няма оръжие и използва… вода от Флорида. — Тръсна невярващо глава, след това въздъхна. — Нещата в Номер Десет започват да се променят. В скоро време тук ще започнат да идват и жени, ще се навъдят и бебета, а от тях няма да има никаква мира.

През това време Джери бавно яздеше и в ума му започнаха да се въртят мисли как ще даде шишето на Нанси… Ако въобще тя можеше да чувства нещо, трябваше поне малко да се зарадва. Имаше усещането, че въпреки всичко може да получи възнаграждение за усилията си. Започна тихо да си тананика. Първо обаче трябваше да се върне обратно при тях.

Когато наближи кръчмата на Гроган, дочу груби гласове, избухна смях, след това се чу звън от счупена бутилка. Пред къщата бяха вързани няколко коне, а вратата зееше отворена. Реши да се отбие за малко вътре, затова върза коня си до другите и влезе, като придържаше с една ръка бутилката в джоба си.

Кръчмата представляваше ниска правоъгълна стая с бар, който минаваше по цялата дължина на дългата стена, в средата имаше кръгла печка, а навсякъде бяха пръснати маси и столове. В единия ъгъл имаше рулетка, която в момента се въртеше, а другите маси бяха за зарове и покер.

Когато той влезе вътре, видя, че на масите има няколко души, а един рус мъж печелеше големи суми на рулетката. Очите му гледаха весело, очевидно беше, че в момента е изпълнен с доброта към целия свят. След малко събра чиповете си и плесна с ръце:

— Пускай, Гроган — извика той на едрия мъжага, който стоеше зад бара и бършеше чаши. — Усещам, че днес имам късмет и ще мога да спечеля много. Давай, ела да завъртим тази красавица. Хей, ти!

Беше зърнал Джери и сега се обърна към него:

— Влизай, страннико и кажи какво ще пиеш.

Джери се усмихна леко. Пред него се появи чаша, след това една черна бутилка започна да разлива съдържанието си в чашата. Беше застанал до мъжа, който печелеше на рулетката.

— Хайде, момчета — обърна се русолявият. — Да пием до дъно.

Всички надигнаха чашите, изгълтаха съдържанието им на екс и вече празни, ги удариха на бара.

— Напълни ги догоре! — изръмжа русият. — Тази вечер, господа, смятам да залеем с алкохол целия Номер Десет. Какво ще кажеш, друже?

Изпразни четвъртинка от едно шише с уиски, след това я размаха над главата си.

— Още пиене, Гроган. Аз и приятелят ми не можем да чакаме много. Нали, друже?

Той леко шляпна с празната бутилка крака на Джери, там, където мислеше, че не боли, но точно там беше шишенцето е вода. Чу се леко пукане.

— Проклет да съм! — измърмори русият. — Да не ти счупих шишенцето с пиене, а, приятелю? Да не ти пука. Ще ти взема ново, а и ще те почерпя четвъртинка уиски. Гроган, дай четвъртинка насам.

Джери, ругаейки се наум, започна да измъква стъклата от джоба си и се изправи, за да остави течността да потече свободно надолу по крачола му.

— Кофти късмет — продължи русият. — Надявам се, че не е било отлежало и…

Спря изведнъж, след това помириса въздуха шумно и се огледа. Бавно се обърна към Джери и се изправи. Ако Джери беше гърмяща змия, нямаше да го изненада толкова.

— Хей! — Задъха се русият и от вълнение не можеше да каже нищо повече.

— Какво има, Санди? — обади се Гроган.

— Този! — посочи с пръст към Джери.

— Какво ти става? — попита ядосано Джери.

Мисълта за още пет долара, които трябваше да даде за другата бутилка, го раздразниха.

— Помириши го! — изхили се русият.

Всички започнаха да душат. Във въздуха се носеше сладникавата миризма на тоалетна вода.

— Ха — извика русият, усещайки, че гласът му се възвръща. — Този въобще не е мъж. Това е жена. Парфюм!

Всички се втрещиха изненадани. Парфюм! На мъж! В Номер Десет!

Това беше най-отвратителното и срамно нещо в този град, това беше непростимо.

— Абе какъв си ти? — изсумтя русият. — Мъж ли си или жена? — Започна да се смее шумно.

— Изхвърли го! — извика някой.

— Да го вържем — изкрещя друг. — Парфюм, ха-ха-ха.

Всички се скупчиха около Джери и започнаха да се смеят. Русият взе една чаша с уиски и се обърна към него:

— Ето ти нещо за подслаждане, мадам — извика той и лисна чашата в лицето на Джери.

Това, което последва, дълго време след това се разказваше от честните жители на градчето. Джери не беше много висок, но ръцете му бяха дълги, а раменете — яки, тялото му беше набито и здраво, цялото в тренирани мускули. За негов късмет успя да си затвори очите, преди течността да се разлее по лицето му, но това го вбеси.

Той направи една крачка към русия, който беше изпънал глава назад и се смееше с всичка сила, и заби юмрука си в корема му. Ударът преви русия на две, сякаш беше наръган с нож. Той сгъна крака и клекна на пода, като дишаше накъсано и шумно. Но Джери едва сега започваше.

Кръгът около него се стесни. Той видя две лица точно срещу своето, затова замахна и изпрати по един ъперкът във всяко едно от тях. Това бяха удари, които започнаха чак от пръстите на краката му. Веднага след попаденията му и двете лица изчезнаха. Това поосвободи малко пространството пред него и той започна да се бие.

Тълпата около него се беше вече се беше съвзела. Тези първи три удара накараха всички да изтрезнеят и те се впуснаха отгоре му е настървение. Бяха много, всички бяха едри мъжаги и се нахвърлиха яростно, а срещу тях се беше изправил един-единствен мъж, но той знаеше как да борави с ръцете си, а освен това беше наистина побеснял.

Когато повали двамата, Джери се измести с гръб към бара, за да пази тила си, след това вдигна глава и изкрещя. Викът не беше нито яростен, нито пълен с омраза. В него се долавяха единствено радостни нотки. Шестима мъже се приближаваха към него, всеки един от тях гореше да пипне непознатия с парфюма и да му даде хубав урок. Джери се наведе и се хвърли към краката им. Успя да сграбчи два крака и ги дръпна рязко нагоре. Усети как две тела се сгромолясват назад, което изненада всички.

След това се изправи и рязко заби десния си юмрук в едно лице, а левия си лакът — в стомаха на един дебелак. И двамата отстъпиха назад, като повлякоха и останалите след тях. Това освободи още малко пространство и Джери започна да раздава удари на всички страни с бързината на атакуваща змия и силата на ковач. Удряше точно и преднамерено и само в лицето. Единствено плющящите удари на юмруците му доказваха, че той води боя и се справя успешно с нападателите си. Винаги преценяваше къде да стовари ударите си, не си хабеше силата да удря по меки части, а само по жизненоважни точки: уста, око или брада.

Едър червенокос мъжага се хвърли към него, като се надяваше да го повали, но Джери успя да се извърти и го прекатури.

— Еха! — изкрещя весело и удари силно с петата на обувката си лицето на червенокосия. След това пресрещна атаката на друг, като се плъзна встрани и заби силно кроше в окото му. Изглеждаше така, сякаш е опиянен от битката.

Един се засили и блъсна с глава Джери на бара, но веднага беше повален с един удар по ухото.

След това всички подновиха нападението си. Някои от първите, които беше повалил, вече се бяха свестили и се включиха в боя. Някои бяха с разцепени устни, други е подути бузи, трети е насинени очи, но всички се включиха настървено. Всички се биеха със злоба и хъс, жадни за кръв и отмъщение.

Ако се биеха внимателно и едновременно, Джери, колкото и добър боец да беше, нямаше да може да им устои и половин минута, но всеки един от тях се биеше за себе си и не го интересуваха действията на другите. Мисълта, че един-единствен човек се справя с всички тях, ги озлобяваше и помрачаваше умовете им, затова те сами се тикаха в ръцете на Джери, което го улесняваше. Пречеха си, защото се натискаха един в друг, докато той се местеше. Трудно беше да проследи човек как се движи, но беше подвижен като живак и много бърз. Навеждаше се, финтираше, усукваше се, като едновременно е това раздаваше тежките си удари наляво и надясно и след няколко секунди винаги някой се измъкваше от боя с травма. Постепенно той започна да отстъпва, докато застана с гръб към стената и там се развихри с пълна сила. Отскачаше като топка наляво и надясно, удряше, поваляше, спъваше и риташе, биеше се като вълк, залостен от глутница кучета.

След малко русият, вече успял да възстанови дишането си, се изправи на крака и се вторачи в боя. Определено не беше оценил правилно този човек, този смеещ се и крещящ демон, който носеше парфюм като жена, но се биеше със силата и злобата на побеснял мустанг. Той влагаше във всеки удар разум, така че нито един не отиваше нахалост. Да, не беше преценил правилно мъжа, но болката в корема му подсказваше, че трябва да продължи боя. Така че изчака да се поосвободи малко пространство, след което наведе глава и се втурна напред като бик. Усети силен десен в главата си, но трудно беше да се спрат двеста и двадесет паунда маса, така че той успя да блъсне Джери и го повали на земята, като го стискаше здраво в прегръдката си, за да не му позволи да го удари. Двамата започнаха да се търкалят по пода между гора от крака.

Какво се случи след това, русият не можеше да каже. Той просто видя, че и двете ръце на непознатия са в мечешката му прегръдка и той не може да шава наникъде, след това дочу как тълпата над него ревеше:

— Свали го! Санди го хвана! Убий го, Санди! Дай и аз да го ударя! Счупи му гърба!

Санди напрегна мускули и стегна прегръдката си още по-здраво, почти сигурен в победата си. Изведнъж видя нещо, което никога не можа да си обясни. Една от тези безпомощни ръце се измъкна по някакъв начин от захвата му, после усети силен удар под брадата си, който измести главата му назад. Веднага след това забеляза, че непознатият освобождава и другата си ръка. Опита се да се изправи, за да може пак да го хване, но изведнъж разбра, че някой го сграбчва за ръката и крака и усети, че го въртят във въздуха. Размаха безпомощно ръце, но след миг усети как го хвърлят с всичка сила на земята и… повече нищо не помнеше.

А над неподвижното му тяло боят продължи с още по-голямо настървение. Джери вече се беше изправил и нададе онзи силен и пронизителен вик, който накара всички за момент да се спрат. След това размаха ръце и започна да обикаля покрай всеки един от тях, като поваляше успешно всеки само след два-три удара. Да, опитваха се да го ударят, но при всеки техен опит той се измъкваше, по-бърз от светлината, и ударите им попадаха в главата или в тялото на някой друг. И докато се осъзнаят, някой от тях падаше повален.

Като видя, че боят скоро няма да свърши, Гроган реши да се намеси. И той, като Санди, досега беше стоял и се бе наслаждавал от разстояние. Знаеше някои неща за боя с юмруци и при всяко точно попадение на Джери се усмихваше доволно. Боже, какви ъперкъти и крошета раздаваше това момче, а и умееше доста добре да се пази! Не позволи нито един тежък удар да го засегне. Всичко това той прие спокойно; нека да се бият, поне нямаше стрелба, а и никой нямаше да измъкне пистолет, докато непознатият не използва такъв. Тук, в планините, много се държеше на това, даваше се право на нападнатия да реши по какъв начин ще се бие: дали с голи ръце или с оръжие.

Но когато Джери вдигна Санди и го запокити на земята, като тялото му счупи единствената рулетка в целия град, тогава вече разбра, че все пак трябва да се намеси и да покаже на новия малко уроци по бой.

Сложи длан на бара и с едно леко движение се прехвърли от другата страна. Това беше невероятно за огромната му маса. Скокът му го изправи лице в лице с Джери. Изведнъж всички се отдръпнаха настрани и направиха широк кръг, като оставиха двамата в центъра. След това Гроган се обърна към тях:

— Оставете го на мен. Хайде, отдръпнете се назад, трябва ми място.

След това скочи към Джери. За тълпата тази неочаквана пауза беше добре дошла и всички започнаха да викат и окуражават двамата.

Скокът на Гроган завари Джери неподготвен. Той вече чувстваше умора и не можа да отреагира с обичайната бързина. Освен това се беше настроил да удря по лицата на хора, които си нямаха ни най-малката представа за боя с юмруци и затова с лекота успяваше да се справя с тях. Не очакваше, че ударът към главата на атакуващия ще бъде блокиран. Гроган успя да влезе в близка дистанция, след това удари с дясната си ръка под сърцето и повтори с лявата ръка на същото място. Ударът буквално повдигна Джери на крака и го хвърли назад към стената. Той се сви и прикри главата си с ръце. Гроган направи крачка напред и се приготви да даде последен удар, като замахна с дясната си ръка към лицето му. Но сгърчената фигура изведнъж приклекна и ударът мина над главата му. Гроган залитна от силата на замаха си, след това бързо се извъртя, забелязвайки, че Джери замахва с лявата си ръка към тялото му.

Веднага прикри с нисък гард, но за негова изненада ударът не попадна там. Той даже и не стигна до блока, а спря на средата на пътя. Едновременно е това Джери направи танцова стъпка, като смени гарда и замахна с дясната си ръка за кроше. Гроган видя, че не може да го блокира… и след това усети, че се смъква на земята.

Глава XII
Последно уиски

В полза на Гроган, трябва да се каже, че той не е от хленчещите мъже, които търсят помощ и при най-малката неуредица. Но след този удар умът му беше като боза, а в главата му бръмчаха хиляди оси. Видя как новодошлият вдига една маса и я запокитва към нападателите си и разбра, че единственият начин да защити собствеността си, е да извика маршала.

Затича се към къщата му и след като почука един път, нахълта вътре. Видя как маршалът се изправи, хвърли вестника си и извади бързо пистолет, но като разбра, че е Гроган, го пъхна обратно в кобура. Лицето на Гроган беше направо за оплакване. Брадата му беше подута и с виолетов оттенък, резултат от удара и сблъсъка му с пода. От носа му капеше кръв и се стичаше свободно по ризата му.

— Е, Гроган — попита студено маршалът, — за какво пак ме викаш?

— Убийство! — задъхано отвърна другият и се пльосна на един стол.

— Къде? — попита маршалът и стисна зъби. Смъртта пак чукаше на вратата му и… може би този път…

— В кръчмата, Девин.

— Кои са там?

— Някакви бандити.

— Не чух никакви изстрели.

— Те използват тояги.

Маршалът се насочи към вратата и измъкна пистолета си отново:

— Има ли умрели?

— Подът е покрит е тях.

— И това сега, когато съм в града! — процеди той през зъби. — Отивам да видя!

С тези думи излезе и се затича към кръчмата.

Когато стигна, влезе с насочен пистолет и кресна. Всички спряха и започнаха да се изправят и надигат, а по деформираните им лица успя да прочете, че се радват на неговото пристигане. Но непознатият?

— Още един! — извика той и скочи към Девин.

Добре че успя да види как скача към него. Знаеше, че никой човек не е по-бърз от куршум, затова се задържа да не стреля. В следващия момент новодошлият беше пред пазителя на реда, а пистолетът на маршала — опрян в гърдите му. Девин не можеше да разбере какво става, но единствено непознатият не беше контузен и му се усмихваше весело. С крайчеца на окото си забеляза, че една фигура се мъчи да се надигне от пода.

— Свали си пистолета — обади се Джери жизнерадостно. — Изпий едно пиене и се присъедини към партито!

— Какво означава това? — попита маршалът, проклинащ се, че се налага да се разправя и с луд човек.

— Това означава просто събиране — изсмя се Джери. — Момчетата доста ме позабавляваха.

— Бъд — обърна се към маршала Санди, — сгрешил си нещо май. Това не е престрелка. Това е едно веселие. Просто си затвори очите и се включвай в побоя, защото още не сме си казали някои неща с този господин.

— Остави го — започнаха да се обаждат и другите, след което се приближиха. — Още не сме свършили с него.

— Назад! — заповяда Девин и насочи пистолета си към тях. Всички веднага се отдръпнаха.

— А ти — продължи той, учуден, че никой не се присъедини към новия — ела с мен! Ти нарушаваш реда!

— А, няма да стане — поклати глава Джери. — Та партито едва сега започва.

— Млъквай… и си вдигни ръцете! — нареди Девин.

Изведнъж Джери го погледна сериозно:

— Щом като няма друг начин — кимна той, — ще се наложи да дойда с теб.

След това протегна напред ръце и Девин му сложи белезниците с едно движение.

Джери се обърна към другите:

— От всички гадни малки градове — заяви той — Номер Десет е най-лошият.

От тълпата започна да се чува мърморене като далечна гръмотевица.

— А от всички колачи, престъпници, подлеци и лъжци вие сте най-лошите.

Мърморенето се увеличи до викове.

— Бъд — почти със сълзи на очи се примоли Санди, — ако ме уважаваш, пусни го само за минутка, а?

— Млъквай и тръгвай с мен! — обърна се Девин към Джери. — Или искаш да те оставя още пет минути с тези мутри, които са готови да те разкъсат жив?

Но за негова изненада новодошлият започна да се смее на глас на тълпата, която го гледаше с нескрита омраза:

— Да ме оставиш на тези ли? — заяви весело. — Защо, та аз ги натупах всичките, не виждаш ли? Бих се справил даже с целия Номер Десет за закуска и пак няма да почувствам, че съм се заситил добре. Та вие сте толкова слаби, че даже и един китаец щеше да може да се справи с вас без особено затруднение.

От тълпата започнаха гневно да крещят. Девин дръпна Джери към вратата.

— Вие сте толкова гадни и тъпи — заключи философски Джери, преди да го издърпат навън, — че даже и евреин няма да може да живее при вас, даже и един шотландец щеше да гладува тук.

И преди да се скрие, изпрати едно проклятие по техен адрес.

Излязоха навън, последвани от всички, които бяха в кръчмата. Лицата им бяха мрачни и упорити, никой не обелваше дума.

— Назад! — изкомандва Девин. — Момчета, познавате ме много добре. Ако се опитате да се нахвърлите върху този луд, откачен мъж, ще ви пусна по един куршум. Питам ви: струва ли си да рискувате заради него, а?

Тълпата промърмори малко, след това един по един започнаха да се прибират.

— Хайде, тръгвай — заповяда Девин. — И стой по-далеч от мен. Пфу, човече, та ти смърдиш.

След това допря пистолета до гърба му и двамата се насочиха към ареста — задната част на къщата на маршала. Даже и такъв малък град като Номер Десет беше решил, че се нуждае от арест, в който да затваря временно престъпниците, преди да бъдат осъдени. Жителите доброволно го бяха зидали от камъни. Вратата беше желязна. Ключът бяха връчили на първия маршал и той се предаваше на всеки следващ. Девин беше третият поред маршал в това селище. Преди да вкара Джери в ареста, той го заведе в стаята си и го накара да седне, за да го огледа и разпита.

Не беше нито пиян, нито махмурлия. Имаше обаче две неща, които веднага се забелязваха. Първото бяха живите му очи, а второто — силната миризма, която се носеше от него. Той стоеше без никакво смущение и гледаше напълно спокойно.

— А сега ми кажи как се казваш? — Сведе поглед към лицето му той.

— Смит — отвърна Джери спокойно. — Джереми Йона Смит.

Маршалът го погледна изумено, но видя, че по лицето му няма никаква насмешка. Как можеха хората да носят такива имена!

— И какво, по дяволите, правиш тук, Джереми? — попита той.

— Ами наслаждавах се на малкото парти, което жителите на Номер Десет ми бяха стъкмили.

— Джереми — отвърна му маршалът, — имам чувството, че ти си най-големият лъжец, който някога съм срещал през живота си.

— Благодаря — кимна другият без капчица смущение. — Както и да е, обаче на първите десет им показах някои неща. Накрая повечето ме гледаха само отстрани и ще ме запомнят за доста дълго време.

— Върви си измий лицето над легена — нареди маршалът.

Айкен се изми, като си тананикаше тихо, след това се избърса добре. Маршалът го огледа внимателно, но не забеляза даже и драскотина по него. Тук-там имаше леко зачервени места, но след седмица даже нямаше да се виждат.

За сметка на лицето дрехите му бяха разкъсани, но никъде по кожата му не се виждаха синини или драскотини. Маршалът учудено повдигна вежди, след това си представи накуцващия Санди и смачкания нос на Гроган. Този трябва да е направо страшен! Въздъхна дълбоко, след това по устните му заигра лека усмивка. Огледа отново затворника и се увери, че той има момчешки черти и весела усмивка.

— Кой започна боя? — попита той внезапно.

— Не знам — изкиска се Джери. — Стана случайно.

— И с кого се биехте срещу онези там, в кръчмата?

— Ами аз си бях сам.

— Аха! — измърмори маршалът. Погледна замислено към него, след това се надигна бавно и отиде до единия ъгъл на стаята, дръпна някакво рафтче и отвътре се показаха две бутилки. Измъкна едната и взе две чаши, махна белезниците от ръцете на Джери и наля от алкохола в чашите.

Джери взе чашата си, вдигна я и на един дъх я пресуши.

— Сигурно нямаш сода? — замислено каза той.

Маршалът се усмихна широко, след това взе другата бутилка, която се оказа сифон със сода.

— Ха така! — отвърна Джери.

— Нали? — измърмори Девин.

После бавно започнаха да наливат содата в чашите.

След като Джери Айкен напусна лагера, не се чу никакъв шум. След малко Пит се изправи и се обърна към приятеля си:

— Мак! — прошепна тихо.

Още с изричането на името му Мак се беше надигнал и го гледаше с неподвижен поглед.

— Мисля, че Айкен изчезна.

— Но скоро ще се върне.

Почакаха така малко.

— Не, решил е да се поразходи, Мак. Сега е наш ред.

— А какво ще стане, ако се върне, преди да сме офейкали?

— Ще го застрелям. Хайде да впрягаме конете. Нищо не може да събуди стария Сковил, само се заслушай как хърка. Не е ли смешно мъж като него да има такава хубава дъщеря?

— Никой не може да каже кои белези се вземат за наследствени.

— Вярно, не може да се каже. Баща ти беше красив човек, Мак.

Даже и ядното изсумтяване на Мак не можеше да събуди Сковил. След това двамата се изправиха и бързо прибраха одеялата, дръпнаха настрани трите коня и ги оседлаха. Когато се върнаха за Нанси, тя вече беше заспала. Мак се наведе и докосна рамото й:

— Нанси! — прошепна той.

Не последва никакъв отговор.

— Събуди се! — Този път гласът му беше по-силен, но и това не доведе до успех.

— Хей, Нанси!

Никакъв отговор.

Пит разбра, че нямаше смисъл да се вика повече, защото рискуваха да събудят баща й, затова я хвана за рамото и я изправи до седнало положение. Но тялото й се отпусна настрани, а главата й падна назад.

— Тя е световен шампион по сън! — изръмжа тихо Мак. Хвана я за рамото и я разтърси грубо. Този път имаха късмет — очите й бавно се отвориха.

— Готови сме — прошепна Пит.

— За какво? — прозя се тя леко.

— Да започваме. Идваш ли?

— Какво да започваме? Та аз тъкмо заспах.

Добичето изстена:

— Ще дойдеш ли с нас?

— О, не може ли да почакаме малко? Умирам за сън.

— Вдигни я — измърмори Пит. — Ще й помогнем да се събуди.

Вдигна я на крака и това напълно я разсъни. Тя започна да обува ботушите си, като се прозяваше продължително, докато двамата мъже чакаха нервно, като хвърляха по един поглед на заоблените форми на Сковил и към посоката, в която изчезна Айкен.

След малко Нанси беше готова. Поведоха я към конете, като продължаваха да се оглеждат. Ако сега се върнеше Айкен, щеше да ги проследи и щяха да бъдат загубени. Шумното хъркане на Сковил продължаваше. Двамата вдигнаха Нанси на коня й, метнаха се и те и препуснаха през пустинята. Пит поизостана малко, като се оглеждаше нервно наоколо. Трябваше да се отдалечат поне на един изстрел разстояние, защото можеха да ги чуят, ако се натъкнат на Айкен. Луната се беше показала иззад един облак и осветяваше пясъка пред тях. След малко поведоха конете в лек тръс, без да си продумат и дума.

Този миг беше първото усещане за живот и любопитство, което Нанси изпита. Досега тя беше спала — както тялото й, така и умът й. Досега просто отчиташе, че върши нещата, които другите й наредят да върши — и това правеше през целия си живот. Спомни си, че преди време беше планирала да избяга от жестокостта на ужасния Джери Айкен, но всичко това оставаше някъде в миналото.

Единственото живо нещо сега беше, че баща й и Айкен я караха да прави това, което искат те. Това й беше толкова познато, че почти не й направи впечатление, но за първи път тази нощ тя се разсъни напълно и започна да мисли, разсъждава и чувства.

Всичко това не се появи изведнъж у нея. Но без съмнение тя усещаше нещо ново. Животът й, дните й, всеки момент беше планиран от някой друг. А сега усещаше, че е независима. Яздеше през нощта по свое собствено желание и там, накъдето тя пожелаеше. Чувстваше всичко това, опияняваше се от него, то й звучеше като нова, но завладяваща музика.

Свобода! Но дали наистина беше свободна? Това можеше лесно да се провери. Дръпна юздите и спря коня си.

— Този тръс е изморителен — промърмори тя. — Нека малко да пуснем конете ходом.

И двамата до нея кимнаха.

— Разбира се — усмихна се Пит. — Защо не помисли за това, Мак? Не се ли сети, че този тръс е изморителен за нея, а?

— Не хвърляй цялата вина върху мен — прекъсна го остро Мак. — Та нали и ти си тук?

Да, те яздеха по нейно желание и с нейната скорост. Но как се получи това? Малката учителка от Франция, чийто търпеливи пръсти показваха едно и също, а устните й повтаряха стотици пъти на френски: „Аз съм, ти си, той е“; частният учител, който монотонно й набиваше дати и факти; конярят, който търпеливо я учеше да язди; малкият човек, който я учеше да танцува — всеки от тях беше една малка част от цялото, срещу което тя никога не беше се противопоставяла. „Мис, вашият баща иска това“; „Уви, мадмоазел, желанието е на сеньор“; „Мадам, не аз ви карам да се хващаме с това, а господарят“ — все това чуваше.

Предишното й съществуване, предишните й спомени, предишният й живот не отговаряха на нейните желания. Сянката на баща й през цялото време беше над нея и под тази сянка тя не можеше да се развие дори като нормален човек. Да, даже и младите хора, с които се беше срещала, не гледаха на нея сериозно. Очите и мечтите им бяха съсредоточени върху парите и могъществото на баща й, които тя щеше да наследи. Още тогава тя разбра, че беше безсмислено да му се противопоставя, но можеше поне да се пуснеш течението и да плува по него.

Така че Нанси се бе научила да не се противопоставя на нищо, като знаеше, че желанието на баща й ще я подкрепя и води. Като не мислеше за себе си, поне беше доволна, че не се пита какво мислят другите за нея. И накрая стигна до едно решение: спря да мисли въобще. Животът й преминаваше в някаква мъгла, която даже и дълбокият глас на баща й не можеше да премахне. Вярно, упоритата настоятелност на Джери Айкен почти разкъса мъглата, но по време на това пътуване тя беше открила начин дори и него да разстрои, но ако не можеше да го обърка съвсем, можеше поне да избяга от него.

Но сега?

Погледна към тъмните форми от двете си страни. Слабото и ръбовато лице на Мак се открояваше ярко на светлото небе. Той яздеше с лекота, дългото му тяло се поклащаше в ритъма на коня. А и този негов кон, даже той беше дълъг и слаб и много приличаше на господаря си.

От другата й страна пък беше Пит, който изглеждаше много по-различно. Конят му беше здрав и мускулест и стъпваше тежко, а седлото проскърцваше жално. Самият той беше едър и масивен, като скала. И въпреки че двамата бяха толкова различни, бяха готови да променят посоката и скоростта по нейно желание.

Само човек, който е окован на кораб, чиято посока и пристанище не знае, и изведнъж оковите му се счупват, а той слага ръце на кормилото, повежда се по звездите и вече знае, че води кораба по собствено желание натам, където е чакан, само такъв човек може да си представи какво изпитваше Нанси, как сърцето й се изпълваше с нещо ново и непознато: желанието да има свой собствен живот. Тя беше свободна и можеше сама да взема решения.

Но всичко това у нея ставаше постепенно. Досега тялото и умът й са били слепи, но сега усещането за щастие я караше почти да лети. Мисълта, че язди наслуки с двама почти непознати мъже, постоянно се въртеше в главата й и стопяваше последните остатъци от летаргията, която я беше държала толкова много време.

Изкачиха един стръмен склон и тръгнаха по билото на хълма. Вятърът тихо шептеше, след малко луната се показа зад един облак и целият нощен пейзаж се разкри пред изумените й очи — всичко блестеше, тъмни сенки се губеха някъде в далечината, а звездите отгоре придаваха още по-загадъчна красота на пейзажа.

Изведнъж усети как в нея нещо се пречупва и някъде дълбоко зазвучава тържествена песен — душата й ликуваше.

Глава XIII
Пробуждането

Всичко това беше като музика, която накара сърцето й да увеличи своя ритъм. Тя започна да диша дълбоко и с наслада, в очите й загоря особен пламък. Неочаквана сила се разля по цялото й тяло, всичките си мускули чувстваше като живи, кръвта тичаше по вените й и я сгряваше. Изчезна и най-малкият остатък от ленивост. Усещаше тялото си като наелектризирано. Вдигна лице нагоре и двамата мъже видяха, че момичето се усмихва с особена, тържествена усмивка, а очите й гледат по нов начин — изпълнени с желание за живот.

Тя вдигна ръце и ги разпъна широко, след това се провикна силно:

— Не е ли… прекрасно?

Какъв глас! Беше запазил всичката нежност отпреди, но сега се долавяше някаква нова нотка, живот и сила. Каквото и да беше, така звучеше новият й глас.

— Боже! — заекна Мак.

Пит, малко несигурен, също се обади:

— Какво?

— Ами цялата дива природа! — извика тя. — Обичам я! Хайде да галопираме!

Тя смушка с шпорите си коня, но той, неочакващ това от нея, само потрепна и продължи да върви спокойно. Но Нанси свали шапката си и с нея шляпна животното по хълбока. Това беше достатъчно и то се впусна в бесен галоп. Пит и Мак веднага смушкаха конете си. В началото се бяха притеснили, но сега, като видяха как тя се обръща и им подвиква, но забелязвайки светлината в очите й, разбраха, че тя просто се възхищава на природата, затова препуснаха бавно след нея, без да изостават много. След като преминаха и последния хълм, пред тях се появиха светлините на Номер Десет. Момичето продължаваше галопа, като от време на време надаваше силен вик, което въодушеви и партньорите й и когато навлязоха по улицата на града, тримата крещяха и свиркаха така, сякаш ги гони цяла тълпа дяволи. Това бяха виковете, които Джери и маршалът чуха, след като пресушиха по още една чаша от уискито. Маршалът се заслуша, след това се намръщи: не за първи път беше чувал такива викове. Джери също се заслуша, но се засмя широко — и той не чуваше за първи път такива викове.

Но над цялото това викане се издигаше един по-пронизителен и тънък глас. Този глас пееше силно и мелодично — прекрасен глас! Но преди да видят на кого е той, стъпките на галопиращи коне се отдалечиха от тях и гласът заглъхна.

Маршалът избърса челото си, пристъпи нервно към вратата, след това се обърна полуусмихнат към Джери:

— Дявол да го вземе — замислено попита той, — какво прави жена в Номер Десет?

— Та вие нямате ли си тук жени?

— Не и такива.

— Откъде знаеш каква е?

— Ами нямаш ли уши? По гласа можеш да разбереш каква е.

— Ако това е вярно и гласът е като лицето й, даже този арест няма да може да ме спре, маршал.

Пазителят на реда изведнъж стана сериозен:

— Да ги нямаме такива, Смит. — Замълча за миг. — Аз съм добър и виждам, че го оценяваш. Може да не си престъпил закона, но всички от Номер Десет разбраха, че те водя тук, така че ще се наложи да останеш!

— Е — измърмори Джери, — и сигурно ще искаш да ме затвориш веднага.

Маршалът се усмихна:

— Тази вечер съм малко раздразнен. Мисля, че знам какво да направя с теб, Смит. Ще те оставя да преспиш тук без белезници, даже не смятам да те затварям в ареста.

— Арест ли?

— Малко съкровище. Даже не можеш да си мечтаеш за по-хубав. Просто отвори вратата.

Джери стана и отвори вратата. След това се обърна и сви рамене:

— Малко е влажен.

— Ти няма да спиш вътре — отвърна му добродушно маршалът. — Но за да не се наложи да те затварям вътре, трябва да ми дадеш честната си дума. — Малките му очи започнаха отново да изучават лицето на Джери. — И ако сбъркам в преценката си и ти се окажеш лъжец, Смит, значи аз съм просто един новак, който има още много да учи.

— Благодаря — кимна Джери. — Наистина оценявам компромиса ви, затова ви давам моята…

Изведнъж спря да говори. Очите му се разшириха и той наклони глава на една страна, след което на лицето му се изписа учудване.

Отново се чуваше това женско пеене — не беше много силно, но жизнерадостта и животът в него се усещаше веднага.

— Девин — продължи Джери с въздишка, — страхувам се, че не мога да ви дам думата си!

Маршалът се намръщи:

— Слушай ме внимателно, младежо. Знам, че всичко това ти се струва само една игра, но трябва да си луд, за да се появиш отново тази вечер. Трябва да дадеш малко време на местните побойници да охладят страстите си. Ако сега те пусна, със сигурност някой от тях ще те застреля.

— Грешиш — усмихна се Джери. — Обиколил съм доста места и досега не съм виждал някой да заплашва невъоръжен човек с пистолет.

— Толкова за теб — прекъсна го маршалът. — А сега трябва да тръгвам, малко бързам. Ще ми дадеш ли думата си, или да те затварям в ареста?

— Не.

— Защо не?

— Поради същата причина, поради която и ти бързаш толкова.

Бъд Левин усети, че го напушва смях, но успя да се сдържи:

— Работата си е работа. Или ще ми дадеш думата си, или влизаш вътре. Ако те пусна на свобода още тази вечер, ще се злепостави името и репутацията ми.

— Ако ме затвориш вътре — започна спокойно Джери, — ще ти разбия както репутацията, така и ареста, маршале.

— Какво ти става, Смит?

— Момичето, което пее, Девин. Напомня ми за едно, което познавах преди, но за да съм сигурен, ще трябва да проверя.

— Тогава влизай вътре и не буйствай много.

Без да продума повече, Джери се обърна и влезе в ареста, а Девин хлопна желязната врата след него. Отвсякъде го обгърна влажният и тих мрак. Последва заключването на вратата и мърморенето на маршала, докато се стягаше отново, за да прескочи до кръчмата. След малко се хлопна външната врата и всичко утихна.

Джери застана в средата на килията и се замисли. После някъде там, в далечината, дочу отново звънливия глас на момичето, което пееше.

В малкото помещение, комбинирано между антре и офис, в хотела на Грей, самият Джим Грей смъкна краката си от масата и се заслуша внимателно. Другите трима мъже, които също седяха отпуснати небрежно на столовете, се изпънаха и се заслушаха във виковете и крясъците, които се смесваха с една нежна и мелодична песен. Но изведнъж всичко престана точно пред хотела.

— Така се крещи — започна спокойно Джим Грей — обикновено след изпито прекалено голямо количество ракия, но песента говори за нещо повече — в нея се усеща живот. Господа, ще ви помоля да се отдръпнете от вратата.

Мъжът, който беше най-близо до вратата, отстъпи назад и се загледа зачудено в лицето на Грей, на което, освен вълнение, беше изписано и нещо друго. В същия момент вратата се отвори и на прага се показа усмихнат младеж, най-странният, който някога бяха виждали. Той можеше да бъде между петнадесет и двадесет години — слаб, строен, с тънък кръст и дълги крака.

Сомбрерото му се беше нагънато отпред, признак на дълго и бързо препускане, ризата му беше разкопчана и показваше бяла и нежна шия, която, явно, жестокото слънце на пустинята още не беше докосвало. Стоеше с леко разтворени крака, а ръцете му бяха на кръста. Оглеждаше с живи очи помещението, като хвърляше ослепителни усмивки на всеки един вътре. А какви очи имаше! В тях се забелязваше някаква странна светлина — едновременно весела и опасна, всъщност цялата фигура на младежа вдъхваше доверие и спокойствие.

— А откъде пък се появи ти? — изгрухтя Джим Грей, като се отпусна с въздишка на облекчение на стола си.

— Просто реших да мина насам — започна странникът, — за да събудя този заспал град.

— И го направи, така ли? — изсмя се Джим. — Да не би това пеене да беше твоето, а? А може би е било канарче?

— Отпуши си добре ушите, човече, и ела на себе си — прекъсна го странникът.

Отвън на верандата се чуха тежки стъпки.

— И какво искаше да кажеш с това? — намръщи се Джим.

Някъде зад слабичкия младеж изведнъж се появиха гигантски фигури, които бяха с цели две глави над него. Единият беше много слаб, но гледаше диво, докато другият почти запълни вратата.

— Стига! — каза едрият, след това застана пред младежа и изгледа всички поред. — Престани да дрънкаш и ни дай стаи за спане, приятелю.

След това се насочи към Джим Грей и когато стигна до него, прошепна тихо:

— Това е жена.

Долната челюст на хотелиера увисна. Той беше втрещен.

— Жена? — прошепна задавено.

В стаята се разнесе мърморене. Другите трима мъже се изненадаха много и сега гледаха, както индианец гледа лагер на бели в територията на племето. Жена! В Номер Десет!

— И искам най-добрата стая, която имаш — продължи Пит.

— Кой от вас е с… дамата? — попита Джим.

Лицето на Добичето почервеня, но той продължи спокойно:

— Тя е сама, ние просто пътуваме с нея.

Стараеше се да говори колкото се може по-тихо и спокойно, за да не привлече вниманието на момичето. А тя любопитно оглеждаше по стените картинките на календарите и не чу за какво става дума, но другите, които бяха вътре, слушаха внимателно разговора и чуха много добре какво отвърна Пит.

Всички си поеха дълбоко въздух, след това си размениха по един бърз поглед: момичето, дошло в Номер Десет, не е омъжено! Единият от тях веднага махна сомбрерото си и прокара пръсти през косата си, другият пооправи кърпата на врата си. Лицата на мъжете започнаха да се променят, сякаш всеки момент щяха да се усмихнат. Присъстващите придобиха някакво особено надуто изражение и всеки се опитваше да си спомни нещо приятно или забавно, което може да се каже на такова хубаво момиче като…

В същото време Джим Грей вече се беше надигнал, за да им покаже стаите на втория етаж. Той беше построен преди много време, когато в града имаше бум от преселници и възможността градът да се разрасне беше реална, но оттогава вторият му етаж рядко се посещаваше.

Той поведе тримата бавно нагоре по стълбите, които жално проскърцваха под тежестта им. Стигна до вратата на предната стая, която гледаше към улицата на града. Тя се отличаваше от всички останали с единствения брой стенен вестник, излязъл в Номер Десет. Стените й бяха станали мръсно бели, но очевидно преди време са били жълти. Освен това тук се намираше и единственото желязно легло в Номер Десет, до него имаше малка мивка е наредени кърпи, а над мивката — правоъгълно огледало. Трябва обаче да се отбележи, че всичко това не беше в идеален вид. Повечето от белия емайл на леглото се беше олющил, а останалото се беше напукало и налюспило. Каната на мивката беше без чучур, а парцаливата черга, която беше постлана на пода, беше раздърпана и разкъсана навсякъде. А що се отнася до огледалото, е, Джим щеше да се опита да обясни състоянието му, защото то стоеше само като антика и не можеше да се използва от множеството пукнатини, които се разделяха от една дупка в средата.

— Мадам — започна Джим, — сигурно ще се разсмеете, ако разберете по какъв начин това огледало е придобило такава печална форма. Преди три години старият Конуей беше в града на голям запой. Цяла нощ играл на рулетката и пил в кръчмата, след което дойде да преспи тук. На другия ден, когато се събудил и се видял в огледалото, се уплашил толкова много от физиономията, която го гледала отсреща, че измъкнал пистолета си и изпратил един куршум в нея.

След това Джим започна да се смее шумно и продължително.

— Друже — прекъсна го Добичето, — това ли е най-добрата стая, която имаш?

— Не е ли добра? — остро го засече Джим.

— Страхотна е! — прекъсна ги момичето, което гледаше през прозореца. — Ако ми стане много топло, мога да измъкна един стол на покрива и да си стоя там на хладно, докато ми се приспи.

Всъщност покривът на първия етаж се допираше малко под прозорците на втория, тъй като Джим беше направил и навес за конете, за да се крият на сянка от убийственото слънце.

— А освен това — продължи момичето и се обърна, с усмивка на лицето, — искам да ви благодаря, че ми давате най-добрата стая, сър.

Джим бутна изненадано назад шапката си, след това се усмихна широко:

— Ако нещо не ви харесва, ще гледам да го оправя. А сега и вашите стаи, господа…

— Това ще оставим за по-късно. Довиждане.

Хотелиерът бавно се обърна и на прага погледна за последно към Нанси, която вече беше седнала на леглото и му се усмихваше весело оттам.

— Наистина съжалявам — започна Пит, — че това е най-доброто, което има в този хотел. Има ли нещо друго, което искаш?

— Много — отвърна му тя, — но нямам и цент, за да платя.

— Нанси — започна предпазливо Мак, — щом ще сме партньори, можем спокойно да си услужваме с пари. Нямам нищо против да ти дам.

— Просто кажи какво искаш — кимна и Пит — и ще ти го донеса, стига да го има в Номер Десет. Може би се чувстваш малко уморена. Ако искаш, да те оставим сега на спокойствие, а утре сутринта ще продължим разговора.

— Сутринта ли? — повтори тя. — Защо, нощта едва за почва!

И двамата се спогледаха бързо. Къде изчезна нейната ленивост и отпуснатост? Всичко това вече го нямаше, пред тях стоеше весело момиче с наелектризиращ поглед, който ги караше да потръпват.

— Не бих взела пари от вас като подарък, но ако може… да ми заемете…

— Разбира се, че ще ти дадем!

— Ами да тръгваме, защото искам да се освободя от тези мъжки дрехи.

И преди те да са успели да се объркат, тя вече изхвърча от стаята и весело затопурка надолу по стълбите.

Глава XIV
Действие

Косата й, която беше скрила под сомбрерото, сега се спускаше на буйни черни къдрици до кръста й. Тя весело припкаше по стъпалата, докато отгоре се чуваха тежките стъпки на двамата й придружители. Джим Грей й хвърли изпълнен с желание поглед, но тя само му помаха от вратата и излезе.

Преди да стигнат до магазина на Болди, тя им обясни какво смята да купува, след това взе малко пари и ги накара да я чакат навън. Още като я видя, Болди се изправи тежко. Очевидно тази нощ щеше да бъде нощ на изненадите и той трябваше да приема всичко това спокойно. Без да продума, се приближи до нея и започна да я оглежда. След това се обърна и запали втора лампа, която сложи пред едно малко огледало. Рядко се случваше в магазина му да влезе жена, а тази вечер вече беше изненадан от другия странник, който купи парфюма.

След няколко мига успя да възвърне говора си, но от притеснение усещаше в устата си вкус на сяра, след това се хвана, че пали клечка след клечка и ги пъха в празната си лула. Постоя втрещено за миг, след това започна да се оглежда глупаво на всички страни, но като видя, че няма никой друг с нея в магазина, пъхна лулата в джоба си и избърса запотените си длани в панталона.

Тя се скри в един тъмен ъгъл и започна да се преоблича, което му даде време да се постегне и той малко. Много внимателно прибра единия си крак до другия, след това вдигна глава и изпъна назад рамене, като се мъчеше да прибере големия си корем. Пристегна още колана си, оправи ризата си и се огледа:

— Е — измърмори тихо на себе си, — кой казва, че съм толкова стар?

Забеляза с крайчеца на окото си някакво движение, след това я видя как бавно се приближава към него, оглеждайки се любопитно на всички страни. Цялата беше облечена в бяло, единствените обувки, които имаше в магазина, й ставаха идеално, роклята й беше по мярка, блузата й — също, а шапката на главата й беше леко накривена. Всичко това някога са били най-обикновени дрехи на друга жена, но на това момиче стояха страхотно.

— Колко ще струва? — обади се тя с чист глас.

— Ами подарък — отвърна Болди.

— Никакъв подарък.

— Е, тогава, мадам, да сметнем, че е замяна.

— За какво?

— За това, че ме накарахте да се почувствам с десет години по-млад!

— Пит, Мак! — извика момичето и изведнъж двама гиганти се появиха на вратата с мрачни и решителни лица.

— Накарайте го да вземе парите за дрехите.

Но Пит отстъпи крачка назад и залитна. В същото време ръката на Мак го хвана за рамото и двамата се спряха така, сякаш търсят сигурност един в друг.

— Не ви ли харесват дрехите? — попита тя с опасен пламък в очите. — Вижте!

Вдигна настрани ръцете си и бавно се завъртя. Не можеше да се опише лекотата и грацията, с които извърши това движение.

— Нанси — обади се Пит с дрезгав глас, — всички ще изпопадат, като те видят. Но сега не мога да те чувствам като онова момиче, с което дойдохме в града.

— Не, не съм онова момиче — кимна тя, след това се обърна към Болди. — Какво може да се прави в този град вечер?

— Ами няма кой знае какъв избор — отвърна Болди и поклати глава. — Освен кръчмата на Гроган, но това определено не е място за една дама.

— Но има ли забавления?

— Мадам, там се играе комар — тържествено съобщи той.

— Аха!

— А и кръчмата… е пълна с груби мъже.

— Харесват ми грубите мъже — отвърна му тя. — Наистина ми харесват. Пит, ще ме закараш ли до тази кръчма?

Пит погледна триумфиращо към Мак:

— Разбира се. — И подаде ръка.

— Една минута, мадам — предложи Болди, като очите му светеха с някаква особена светлина. — Тези господа сигурно не познават града. Ще бъде добре да ви покажа наоколо.

— Кой ще стои в магазина?

— Ами ще го оставя! — отвърна той и започна да си оправя кърпата. — А ако искате да си нямате неприятности в кръчмата, оставете ме аз да се заема с всичко. Извинявай, друже.

Старецът бързо се промуши между Пит и Нанси и й предложи ръката си. Излязоха бавно навън и тръгнаха по улицата, като Болди само захлопна вратата. Нанси дишаше тихо и докато вървеше до него, почти танцуваше. Той чувстваше как кръвта му започва да завира и се почувства отново като младеж, повел приятелката си на забава.

След тях бавно се влачеха Пит и Мак.

— Какво стана? — изръмжа Мак.

— Не говори, върви тихо и бъди готов за изненади, Мак — отвърна му Пит. — Мак, като я видят в кръчмата, със сигурност всички мъже ще се настървят. Още преди да се съмне, ще ни се наложи да се бием — и може да убием някого. Ами погледни я само! Накара стареца да се чувства нов човек!

Точно когато стигнаха пред вратата на кръчмата, някой запали уличната лампа пред хотела и тя освети улицата в призрачна светлина. Нанси веднага се спря, за да се огледа добре, и Мак използва това спиране, за да се опита да я вразуми:

— Нанси, ще ти дам един добър съвет. Недей влиза в кръчмата, тя не е за жени.

Нанси се обърна и се усмихна точно пред очите му така, че Мак отстъпи стъписано една крачка.

— Не искам никакви съвети — отвърна тя, — а действие, действие! Ако вие двамата нямате желание да влезете вътре е мен, новият ми приятел ще го направи. — С тези думи тя сложи ръка върху рамото на стареца и той веднага се стегна от допира й.

— Ако Номер Десет не може да ти покаже действие — започна той, — значи няма да го намериш в никой друг град на Америка.

След това влязоха в кръчмата. Гроган и още няколко мъжаги бяха оправили бъркотията, която се беше получила след боя с Джери Айкен. Рулетката, която, за тяхно щастие, не се беше счупила, отново беше поставена на една маса, тук-там се виждаше по някой счупен стол, но в общи линии вече бяха успели да въведат ред.

Не беше счупено нищо от бутилките и масите, но лицата на всички показваха трагичните резултати от боя. Самият Гроган, с подута и увиснала челюст, стоеше зад бара и обслужваше един от клиентите си с подуто и синьо око. Друг се приближаваше към бара с явно накуцване. По лицата на мъжете, наредили се около масите за карти и рулетката, Нанси забеляза отоци и подутини, а на някои от тях вече бяха сложени лепенки. Очевидно Джери добре се беше справил.

Не всички мъже бяха контузени толкова тежко, но всеки имаше поне по един оток и изглеждаха така, сякаш са се били с доста противници. Когато тя влезе, се разнесе шепот и всички лица се обърнаха любопитно към нея. Ако слънцето беше изгряло по средата на нощта, жителите на града нямаше да останат толкова изненадани, колкото при вида на тази красива жена в бяло.

Тя се усмихна и изгледа бързо всеки един, което предизвика неочакван резултат. Изведнъж мъжете се стегнаха, някои се надигнаха и я поздравиха с поклон, други шепнеха любопитно помежду си. Всеки беше изненадан и напрегнат. Такова нещо в техния град се случваше много рядко и винаги завършваше с неприятни последици.

Всичките тези жестове не избегнаха от зоркия поглед на Мак, който се приведе към приятеля си и му прошепна:

— По дяволите, сега ще стане напечено. Дръж очите си отворени.

— Какво трябва да направя първо? — обърна се Нанси към Болди.

— Всичко, което си пожелаеш, госпожице — отвърна вежливо старецът.

— А какво е онова колело с тези гнезда в него?

— Рулетката? Бих казал, че няма по-бърз начин да спечелят или загубят пари от това да играеш на рулетка. Но това колело е с най-малкия късмет, който някога съм виждал. Никой досега не е излизал победител срещу него, мадам. Може в началото да спечели, но след това загубва всичко, даже и това, с което е дошъл.

— Но, друже, сега ми е нужна точно бързина — отвърна му тя и се насочи към рулетката.

Определено имаше причина никой да не можеше да печели на тази рулетка голяма сума. Зад нея стоеше Испанеца Даго Лю. Той беше получил този прякор заради мургавия си тен и малките, черни, блестящи очички. Всъщност Даго беше роден на източната пресечка на Втора улица и Трето авеню в Манхатън. По причини, известни само на него и полицията на Ню Йорк, преди много време беше пресякъл пустинята и бе дошъл в този затънтен градец, като беше взел със себе си пълен набор от оръжия. Славеше се със сръчните си ръце и многото трикове, с които умело лъжеше.

Когато пристигна в Номер Десет, първо отиде при Гроган и му показа една малка хитрина: една много хитра спирачка, която се слагаше в рулетката и чрез нея можеше да се определя степента на печелене, а ако се наложи — и цялата загуба. Гроган веднага одобри това и сложи зад рулетката Даго. Гроган не беше мошеник, но беше разбрал, че хората, които идват в този град, играят, за да се освободят от парите си и той не считаше за престъпление това да ги прибира чисто и бързо.

Но откакто Даго Лю застана зад рулетката, рядко се наемаше човек, който да играе дълго и на големи залози. Точно между краката си, под една дъска на пода, Даго беше сложил бутон, чрез който се задействаше спирачката, когато го натискаше с определена сила.

Много хора усещаха, че загубите им по някакъв начин са свързани с Даго, но той се беше научил даже да не пипа масата, докато върти рулетката, така че всичките загуби се приписваха просто на самата рулетка. Някои даже я смятаха за прокълната.

Нанси отиде направо до рулетката. Веднага пред нея кръгът се отвори и й се направи място да мине, а след нея бавно и тежко пристъпваха Пит и Мак. След тях тълпата затваряше отново кръга. Всички прекосиха бара и се насочиха към рулетката.

Големият Гроган, тъй като нямаше какво повече да прави зад бара, последва шествието. Един червенобузест мъжага от мините бутна назад шапката си и погледна със замъглен поглед към момичето:

— Мадам, избирате най-тежкия начин да спечелите пари. Ако не вярвате, питайте самия Даго Лю.

Даго гледаше към момичето е широко разтворени очи, след това прокара ръка през лицето си, за да се увери, че не сънува. Не, наистина пред него стоеше жена, облечена в бяло.

— Шансът навсякъде си е шанс — започна той и й се усмихна.

Този мъж, който рядко се усмихваше, сега показа всичките си зъби, но усмивката му приличаше повече на гримаса. Въпреки всичко Нанси даже и не потрепна, а в отговор му се усмихна жизнерадостно. За нея измамата и коварството бяха непознати неща, за нея целият свят беше изпълнен с рицарство и честност, поне така смяташе, затова попита:

— А как се играе тази игра?

— Играта на двата цвята — черния и червения — започна Даго тържествено — плаща за всеки долар по долар: играта на четни и нечетни числа също печели долар за долар; ако играете на едно число, се плаща на всеки долар по тридесет и шест спечелени, ако играете на групи…

Той продължи да обяснява, като от време на време показваше с пръст местата за залагане. Преди още да е свършил, Нанси измъкна една двадесетдоларова банкнота и я пусна на масата. Даго втренчи очи и се намръщи. Това си беше голяма сума за жена, а още по-голяма, ако тя тепърва се учеше. Освен това даже и в неговата груба същност се таеше частица кавалерство: дори и на него не му харесваше да обира жени чрез спирачката.

Но докато топчето се въртеше, старият му инстинкт започна да се обажда и той внимателно натисна лостчето е крак. След това безизразно прибра парите, но остана изненадан от неочакваното мърморене, което се разнесе от тълпата зад него. Вдигна очи и видя, че зад момичето стоят двама гиганти, единият от които беше повече от здрав. Той сви рамене спокойно, след това впери поглед в момичето. Мак също се обърна към нея:

— Ако искаш, дай да поиграем на карти. Рулетката не е игра за начинаещи. Тя ще ти завърти главата и ще накара за нула време да изхарчиш всичките си пари. А виж, от картите можеш и да спечелиш.

— И аз така мисля, госпожице — кимна й Даго. Неговият акцент се отличаваше доста от този на планинците. — Най-добре спрете да играете тук и даже не поглеждайте насам.

След това погледна скришом към Гроган, който му кимна окуражително. Имаше достатъчно глупаци, които всекидневно си пръскаха парите, така че нямаше да е кой знае каква загуба, ако накарат жената да не играе там. Но за тяхна изненада тя се усмихна:

— Ще опитам още един път. Ето тук, четири към едно.

— Плащам четири към едно — монотонно повтори Даго.

— Шансът си е шанс — засмя се Нанси и сложи още една двадесетачка.

Колелото започна да се върти и изведнъж тя забеляза зоркия поглед на Даго, насочен към нея. Тя му се усмихна широко, но за нейна изненада той се изчерви и отклони погледа си. Колелото започна да забавя движението си и тя сведе поглед към него. С крайчеца на окото си забеляза как единият крак на Даго се премества леко настрани, сякаш търси нещо, след това той го дръпна. Рулетката не беше спряна от спирачката и продължи да се върти още малко, след което спря на нейното число. От малката група зад гърба й избухнаха весели викове и крясъци. Всички бяха доволни от неочакваната печалба. Даго механично започна да отброява парите. Нанси се усмихна весело.

— Кой е жаден? — извика тя. — Къде е господин Гроган?

— Ето ме, мис.

— Раздай на всеки тук по едно пиене, господин Морган.

За момент цялата тълпа утихна, след това всички започнаха да се смеят и се насочиха радостни към бара, където Гроган започна да разлива питиетата.

Глава XV
Историята на Джереми

Докато се събираха около бара, всички се питаха учудени:

— Дали пък не е спортистка? Сигурно е!

— От коя част на страната е дошла?

— Дали пък няма да дойдат и други като нея, а?

— Откъде идва? Кой я доведе тук?

— Ей онези двамата са с нея, сигурно те са я довели.

— Но къде пък е срещнала и Болди?

— Абе не знам. Не е ли прелестна, Майк? Погледни я само, студена като лед, свежа като сутрин и весела като птичка. Какво пие? Майк, това да не би да е уиски в чашата й?

— Не, джинджифилова бира. Абе нали е дама, глупак такъв!

Гроган извика един да помага при разливането, след това отиде до ъгъла, където все още изправен стоеше Даго.

— Какво стана, Даго? — попита той нервно. — Натисна ли лостчето?

Даго го погледна, без даже и да мигне.

— Не, не го използвах — отвърна спокойно.

— Искаш да кажеш — продължи разгорещено Гроган, — че я остави да си прибере осемдесетте долара, без да направиш нищо?

Даго помълча за момент, което обикновено беше знак за опасност, но Гроган беше прекалено раздразнен.

— Ами вземи ги от мен — подигравателно се обади Даго. — Само не знам дали ще ти ги дам.

— Даго — събуди се изведнъж Гроган и го погледна спокойно, — какво искаш да кажеш?

— Искам да ти кажа — студено продължи Даго, — че колкото и мъже да дойдат да играят, ще ти свърша мръсната работа и ще им вземаме парите. Но когато идват жени, на тях поне трябва да им се дава шанс. Играта става интересна, когато има хора, които знаят как да я играят. Гледа ли я през това време? Ако на нейно място беше някое друго момиче, сигурно щеше да полудее, ако загуби пет долара, но тя загуби двадесет и не показа дори и най-малко раздразнение. Тя е самата игра, в нея е заложено да играе. Аз усетих, че щом тя играе честно и аз трябва да бъда честен — поне с нея — и да й дам шанс да спечели. Така че, докато аз съм зад тази рулетка, ще играя честно с нея, разбра ли? — Долната му челюст се издаде напред и той пристъпи една крачка към кръчмаря. — А ако не ти харесва начинът, по който работя — изсъска заплашително, — можеш сам да се опиташ, ясно ли ти е?

— Е, сега прави, каквото искаш, Даго — отвърна Гроган. — Аз и без това не мога да се справя тази вечер, но утре сутринта ще се наложи да си поговорим за всичко.

— По дяволите! — прекъсна го тихо Даго. — Властта идва, явно си търси неприятности.

Общата опасност ги накара да забравят спора, защото на вратата стоеше маршалът.

Този път Левин изглеждаше някак по-различен. Той стоеше напрегнат, едната му ръка беше на кобура, а в очите му се забелязваше някакъв особен блясък и във всички случаи изглеждаше поне с десет години по-млад, откакто дойде преди един час. Беше дошъл да провери кой пееше преди малко, както и това опасно място. Той постоя на вратата, но когато забеляза жената, се усмихна.

В този момент тя пиеше с Джон Рап, огромен мъжага на средна възраст, чието лице беше цялото в белези. Зад всеки един от тях се криеше по една история. Единият минаваше покрай цялата долна устна и беше деформирал така устата му, сякаш той постоянно се смееше на нещо. Друг минаваше през лявото му слепоочие и се спускаше чак до бузата.

Обикновено всеки непознат, като го зърнеше за първи път, оставаше с впечатлението, че тези белези са резултат от двубой с някоя пума, но всъщност те бяха от времето, когато той беше най-буйният и шумният студент в Хайделберг. Това беше още преди двадесет години, а оттогава се случиха много и различни неща, но тази вечер Рап изпита чувството, че старите времена с постоянните дуели отново са се върнали. Белязаното му лице, кривата му усмивка, пиперливият му нрав караха всяко момиче, което го видеше, да отвръща настрани поглед, докато това прекрасно създание, облечено в бяло, му се усмихваше по такъв начин, че сърцето му почти спираше от вълнение.

— Фройлан, имате ли нещо против да пиете с Джон Рап?

— Не, заповядайте.

— Ами тогава да станем приятели?

— Приятели — кимна тя.

Той обгърна раменете й с една ръка и двамата започнаха да пият по стар студентски обичай, след това кръстосаха ръцете си. Тя отпи малка глътка от бирата, но той пресуши чашата си, след което я прасна на пода и тя се счупи на хиляди късчета. Това беше останало от старите студентски обичаи, когато вдигаха наистина тържествени наздравици. Изведнъж някой застана пред него и ако беше сам, сигурно щеше да го набие, но сега се чувстваше особено щастлив, затова не обърна внимание на човека пред себе си.

— Ти дойде в града ни с песен на уста — започна човекът пред тях. — Не искаш ли пак да ни попееш, мис?

Веднага около нея се направи малък кръг. Тя не чака втора покана, а се облегна на бара и започна да пее. Това беше стара унгарска народна песен. Никой не разбираше и дума от текста, но очите и жестовете на момичето подсказваха за какво се разправя.

Всички стояха като замръзнали, стиснали здраво с една ръка чашите си и вперили очи в лицето й. Ушите им жадно приемаха звуците, сърцата им се разтваряха пред чистотата на този глас. Тя пееше, без да влага много усилия, но песента й изпълваше помещението. Пееше само заради удоволствието от това да пееш, а всеки мъж там чувстваше, че песента е изпълнена специално за него. През цялото време очите й се местеха от лице на лице и леката усмивка не слизаше от устните й. След малко песента свърши и тя направи реверанс. В следващите няколко мига никой не продума, след което помещението се изпълни с пляскане и викове.

Някои отново започнаха да поръчват пиене, а други продължаваха да я молят за втора песен. В този миг маршалът успя да използва временното успокоение и се провря през мъжете до нея. Тя веднага го забеляза и разбра, че той е представителят на закона тук, от начина, по който го гледаха останалите. Когато застана пред нея, Девин свали непохватно сомбрерото си. От година не му се беше налагало да го смъква по такъв приятен повод.

— Аз съм Бъд Левин — рече той вежливо. — Чух ви, че пеете и дойдох само да ви кажа, че никога досега не съм чувал толкова хубав глас.

— Благодаря — кимна Нанси. — Аз съм Нанси Сковил и… се радвам, че ви виждам, господин Левин.

Стиснаха си ръцете и изведнъж на лицето й се изписа смущение. Повдигна ръка и я помириса, след това погледна любопитно към него. Когато Левин откарваше Айкен към ареста, се допря, без да иска, до влажния му от парфюма панталон, и сега миришеше също на парфюм. За Нанси това беше като да открие рядко цвете по средата на пустинята. Подуши пак, след това се засмя:

— Вода от Флорида! — извика тя.

За нейна изненада маршалът се обърна към тълпата и започна да оглежда бързо всеки един от тях. Когато видя, че никой не отреагира, сви с облекчение раменете си:

— Мислех си — обясни й той, — че няма да го усетиш, но явно е доста силен.

— Просто не можах да се стърпя — изсмя се тя. — Не знаех, че тук се използват парфюми.

— Мис Сковил — отвърна маршалът, почервенял от възмущение, — ние не използваме такива неща. Тази миризма идваше от един луд, който затворих преди малко в ареста. Аз съм маршалът, нали разбирате?

— Вода от Флорида? — повтори тя.

— Не изглежда нормално за тук, нали?

— Обаче ми харесва — отвърна му тя. — Но, маршале, вие сте толкова ароматен, колкото и една роза.

— Мис — опита се да се защити той, — не си мислете нищо лошо. Не е моя вината, че миризмата е била поета и от дрехите ми. Един любопитен мъж, който се появи тази вечер, обърна целия град, за да намери шише с този парфюм.

— Така ли? Защо не ми разкажете малко повече за това.

— Хей, маршале — обади се дрезгаво някакъв глас от тълпата, — ще я арестуваш ли? Да не би дамата да е пристъпила закона?

— Не, не е — изсумтя той, — но най-добре за теб ще е, Стив, ако не ме гледаш така и не задаваш тъпи въпроси.

След това се обърна към момичето:

— Не знам как е започнало. Дойдоха да ми кажат. — Продължи да й разправя. — Този смешник дошъл в града да купи тоалетна вода, но след това влязъл тук и я счупил по някакъв начин. В мига, в който момчетата усетили миризмата, го сметнали за луд и се опитали да го натупат. Но още преди да направят нещо, той ги разпердушинил. Погледни челюстта на стария Гроган, виж и окото на Стив. Да, той се справи доста добре с тях. Не е кой знае колко висок и здрав, но е показал на нашите момчета как трябва да се бият. Не използва никакво оръжие, само юмруци, така че и те били длъжни да се бият с голи ръце, но резултатът се оказал плачевен за тях, а не за него.

В очите на Нанси започна да се забелязва нескрит интерес:

— И как изглеждаше?

— Не е кой знае какво. Широкоплещест, средно висок и винаги се усмихва.

— А как се казва?

— Джереми Смит.

Тя разтърси недоволно глава.

— Е, поне това име ми каза — продължи маршалът.

— Предполагам, че няма да ми разрешите да го видя? — попита тя.

— Няма нищо по-лесно от това — кимна Левин. — Арестът е точно отсреща.

Не беше много лесно да се откопчат от струпаните около тях мъжаги — груби и сурови. Всички се блъскаха в маршала. Бяха я чули как пее, бяха я видели как се смее и сега бяха готови на всичко, за да не разрешат да им я отнемат. От двете й страни изникнаха веднага Мак и Пит и застанаха между нея и маршала. Добичето сложи ръка на рамото му и прошепна в ухото му:

— Слушай ме добре, друже. Тази дама дойде с нас и няма да позволим да се шляе с човек, когото въобще не познаваме.

Маршалът го изгледа свирепо:

— Благодаря — процеди бавно, — но когато ми потрябва съвет, куха тикво, ще те…

— Моля ви! — извика Нанси и се шмугна между двамата. — Аз го помолих да ме вземе с него, Пит. Освен това аз решавам какво да правя със себе си. Тръгваме ли?

Последните думи бяха отправени към маршала, който погледна за последно към Пит, след това се обърна към нея. След миг вече бяха излезли, но тълпата ги последва навън.

Ако имаше вот в Номер Десет за най-гадните и нежелани хора в града, със сигурност маршалът Бъд Левин щеше да е първи в списъка. Нанси знаеше това и той знаеше, че тя го знае. Но за сметка на това поне се отнасяше към него с разбиране, което определено му харесваше. И то не заради това, че другите го мразеха и ненавиждаха, а тя му съчувстваше, а защото нейното появяване тук сякаш разбуди тези груби мъже. Нещо ново, наречено, нежност, се появяваше в жестовете и погледите, с които я гледаха. Всички бяха почувствали наелектризиращата тръпка от срещата си с нея и това ги беше наострило още повече.

Е, имало е и времена, когато и тук е имало жени и животът е бил по-добър, но това отдавна беше минало и за тях тя сега беше повече от изненада.

За Нанси всичко това беше ново. В смътните спомени на миналото си мъжете, с които се беше срещала, не представляваха никакъв интерес, те бяха просто живи същества, които не бяха и наполовина прекрасни колкото зелените дървета или разцъфналите цветя. А сега те бяха различни, учудващо различни. Те представляваха груба сила, която й влияеше много странно. Всички й харесваха и й беше приятно да е покрай тях. Единствено грозното и грубо лице на Гроган я изпълни с отвращение, защото почувства, че в него се крие опасност и жестокост.

Когато излязоха от кръчмата, тя почувства как мозъкът й се освежава и в кръвта й премина тръпката от алкохола. Свежият нощен въздух я ободри, далечните звезди светеха като свещички, а до нея вървеше силен мъж. Въпреки че й се противопоставиха, тя наложи своето мнение и напусна кръчмата. Мъжете се плашеха от маршала, той беше най-силният и тя смяташе по някакъв начин да го поощри за това.

— Много и всякакви са се събрали тук! — измърмори тихо той. — Диви… престъпници… някой ден ще си изпатя от тях.

— Защо, маршале? — попита тя любопитно. — Та те са толкова прекрасни. Никога преди не съм виждала такива мъже!

— Мис — започна той бавно, — искам да запомниш едно нещо от мен: разликата между тях и градските мъже е толкова голяма, колкото между дивите мустанги и домашните коне.

Нанси спря и погледна към него. Светлината от лампата пред хотела осветяваше странната й усмивка:

— Но, маршал Левин, вие сте точно като тях, само че сте по-силен… Е, това е, което исках да ви кажа.

След това се обърна и двамата продължиха към ареста.

Маршалът усети как главата му се върти. Не се впечатли много от това, което Нанси му каза, а от начина, по който го стори. Обществените привички изграждаха след време нещо като бариери у всяка една жена и тя започваше да говори само за определени неща, да се усмихва само когато е необходимо, а у Нанси се долавяше нещо по-различно, някаква естественост и женственост, която бликаше от погледа й, от гласа и жестовете й.

След това пое дълбоко въздух и издиша. Това, което тя му беше казала, го накара да се почувства млад, да почувства увереност в собствените сили. Но той нямаше и най-малка представа, че енергията, която бликаше от нея, беше енергия, скривана толкова много години и че тя щеше да говори такива неща на всеки друг мъж, независимо дали е престъпник или не.

През останалия път не си размениха нито една дума. Той се замисли дали някога ще може да си намери жена като нея. Когато отвори вратата на къщата си, вече беше решил, че му е време да се откаже от този суров занаят и да си намери съпруга, добра съпруга. Ако само имаше за кого да живее…

— Къде е той? — прекъсна мислите му гласът на момичето.

Все още вглъбен в себе си, маршалът отключи вратата на ареста.

— Хей, ти! — извика той. — Хайде, излизай!

На вратата се Показа Джери, след това присви очи от силната светлина на лампата, която маршалът вече беше запалил.

— Ти! — извика изненадано момичето и избухна в искрен смях, който изпълни стаята с музика. — Ти!

— Точно така! — отвърна той, без даже да се смути.

— Познаваш ли го? — попита изненадано Левин.

Тя даже не го и удостои с внимание, а се приближи към затворника.

— Пфу! Да не би да се опитваш да се превърнеш в роза?

— Миризмата е прекрасна като песен, нали? — усмихна се широко той.

— Песен в ареста — отвърна му тя. — Вкарали са те за нарушаване на законите? Не съм и предполагала, че тази вода може да се използва за пиене.

— Петдесет процента чист алкохол — кимна Джери. — Не е зле, нали? Някой ден трябва да опиташ.

Тя седна на един стол и започна да се киска. През това време маршалът гледаше ту към единия, ту към другия, напълно объркан.

— Но те са те изцапали и си целият раздърпан, Джери.

Той погледна към ризата и кимна:

— Да, успяха да ме раздърпат, но опазих парфюма.

— Стой настрана от мен! — извика тя и размаха ръка. — Джери, ти правиш нещо с мен.

— Разбира се. Дай ми само време, момиче, това е само началото!

— Кога очакваш, че ще те пуснат?

— Ами когато си почина добре — отвърна той и се усмихна на маршала. — Какво е станало с теб, Нан? Ти си се събудила!

Стоеше пред нея, невярващ на очите си, развълнуван от промяната. Сега Нанси го погледна с нови очи. Като на лента пред погледа й минаха образите на яките мъже в бара на Гроган. Това бяха мъже, които без много усилия можеха да победят този не толкова здрав и среден на ръст мъж. Но след това си спомни подутата челюст на Гроган, както и насинените лица на много от останалите. Всичко това бе направил Джери Айкен. Той е пребил и Гроган. Но как е станало?

Тя спря поглед върху него и се замисли. Може би всичко се дължеше на духа му, който никога не униваше. Даже и сега, когато беше раздърпан и захвърлен в мрачната килия, той продължаваше да й се усмихва и да се шегува с нея. Този дух бликаше от очите му. По лицето му не се забелязваше нито една подутина, нито един оток, само тук-там беше зачервено.

— Джери — прекъсна тя тишината. — Никога не съм те познавала преди.

— Нанси — отвърна й той със същата нотка в гласа, — и аз никога не съм те познавал преди.

Той се приближи към нея и маршалът започна да смръщва лице при вида на светналите им лица. Вече съжаляваше, че е довел момичето при него.

— Стой настрана от нея! — нареди пресипнало.

— Разбира се — кимна Джери.

От кръчмата на Гроган се чуха викове. Нанси наклони глава и се заслуша в шума:

— Ще трябва да се връщаме обратно на партито — каза тя и се изправи.

— Влизай в килията! — нареди начумерено Левин.

— Парти, а? — повтори след нея Джери.

— Момчетата и аз — отвърна му тя.

— Ами тогава довиждане!

Тя протегна напред ръка и двамата стиснаха длани. Очите му я гледаха неподвижно и я изгаряха. Тя усети силата на ръката му, когато той разтърси нейната. След това й рече:

— Нанси, още преди да дойде утрото, ще се наложи да си разплатя сметките с някои. Така че не ме забравяй.

След това се обърна и влезе в килията. Последното, което тя видя от него, преди да се захлопне тежката врата, беше светлината в очите му.

— Но не можете ли да го пуснете? — помоли тя маршала.

— Защо? — попита той намусено.

— Много ще се ядоса, ако не дойде на събирането.

— Нека да си почива! — изръмжа Левин. — Забавлението, което направи преди два часа, ме принуди да работя извънредно.

Тя сви рамене. Когато излязоха навън, започна тихо да си тананика и маршалът се почувства така, сякаш беше на хиляда мили от нея. Той вървеше с нея, пресичаха заедно улицата към кръчмата, но знаеше, че вече не той е в мислите й, а този луд от килията.

Глава XVI
Таблата Оуя

Връщането й в кръчмата бе приветствано със силни викове, всеки се обърна и й вдигна приятелски ръка. А колко различни бяха тези мъже! Всеки беше облечен по свой собствен начин, всичко беше много по-различно от това, което бе срещала досега през живота си!

Още не бяха влезли, когато присъстващите се изправиха и започнаха да я подканят за още една песен. Маршалът вървеше след нея, дълбоко замислен. Веднага след като тя се отдалечи, той почувства, че до него е имало огън, опасен и изгарящ. Загледа се след момичето с учудване и разбиране.

А тя си прекарваше чудесно. Лицето й беше огряно от някаква светлина, тя буквално танцуваше през тълпата, раздаваше усмивки и пускаше по някоя шега. Пред нея всички се отдръпваха и й правеха път, но след нея кръгът веднага се затваряше, мъжете започваха да се блъскат един в друг, като си разменяха свирепи погледи. А свирепите погледи в тази кръчма бяха предшественик на свади. И маршалът знаеше много добре това.

За едно-единствено нещо поне беше благодарен. Джери беше в ареста и добре заключен. Мисълта му за него веднага се свързваше с мисълта за момичето, а това го караше да се чувства по някакъв начин зле.

След като тълпата започна да се събира около нея, Пит и Мак се опитаха с лакти и рамене да си пробият път. Мак се приближи по-бързо и веднага се наведе над ухото й:

— Нанси — прошепна тихо той, за да не се чува какво й говори, — време е да се махаме оттук.

— Защо? — попита тя и го погледна намръщено.

Тя започваше да чувства, че Мак и Пит вече се превръщат в непосилна тежест, от която по някакъв начин ще се наложи да се освободи. Та те разваляха партито й със сериозните си лица и предупреждения. Изведнъж изпита непреодолимо желание веднага да се освободи от тях.

— Защо ли? — повтори Добичето. — Защото това не е място за дама като теб. Трябваше ми само един поглед, за да се уверя.

— Пит — отвърна му тя остро, — аз ще решавам кои места са добри за мен и кои не са. — Обърна се към Мак и го изгледа: — Нали, Мак?

— Разбира се, че тя ще си решава — отвърна той, без да се замисля. — Нали тя може сама да се справя?

Тълпата я отнесе настрани от тях, но двамата застанаха един срещу друг наежени.

— Защо въобще се обаждаш? — заядливо започна Пит.

— Ами гледах да не те направи на чак толкова голям глупак — заяви Мак. — Не можеш ли да говориш малко по-свястно на една дама, а?

— Мак — изръмжа Пит, — започна да ми писва от теб. Ако си се родил в добро семейство, не е необходимо да ми го показваш постоянно.

Някъде над главите на тълпата той зърна Нанси. Тя му се усмихна и той й върна усмивката, но Мак също видя нейната и счете това за подкрепа.

— Няма и съмнение, че ще се наложи да я измъкнем от кръчмата — продължи Мак, — но това няма да стане чрез оскърбления по неин и мой адрес.

Пит почервеня от гняв:

— Защо? Да не би вече да знаеш какво мислят жените, а, скелет такъв?

— Проклет да си! — изсъска Мак и стовари юмрука си в основата на носа на Пит. За миг Добичето беше изненадано и не предприе нищо, след това стисна юмруци и замахна силно с дясната ръка. Беше сигурен, че ще улучи Мак, но за негова изненада Мак се наведе и пристъпи крачка напред, след което стовари двата си юмрука върху челюстта му. Преди още да се е съвзел, Мак го удари и в стомаха.

Ако Пит беше някой по-слаб мъж, може би щеше да се строполи от тези удари, но той само изръмжа и замахна с ръка. Ударът отмести Мак назад цяла крачка, след което Пит го удари здраво в ребрата с другата ръка. Мак се присви леко, разгъна едната си ръка и я стовари точно на същото място по носа на Пит, което разби тотално носа му и от него шурна навсякъде кръв. От този момент боят започна наистина. Добичето беше побесняло от вида на собствената си кръв, а Мак се биеше като дявол, като се опитваше да го улучи пак в носа.

Маршалът веднага разбра, че трябва да се намеси. Опитваше се да се промъкне през кръга от зяпачи, но всички се бяха натиснали здраво, за да могат да виждат по-добре. Всеки се наслаждаваше на боя, защото самите те бяха яли бой преди това и това, което виждаха сега, ги успокояваше малко.

А освен това боят си заслужаваше. Личеше си, че и двамата се справят доста добре. Пит успя да удари Мак, но веднага получи удар. Мак беше значително по-бърз и ударите му плющяха по лицето и тялото на Пит, но той ги понасяше стоически.

Сред врявата се дочу гласът на маршала, който крещеше да престанат и заплашваше, че който се включи, ще влезе също в ареста. Но Пит изпитваше желанието, преди да го вкарат в ареста, да си върне всичко на Мак, затова търпеливо понасяше ударите, които се сипеха по цялото му тяло. От време на време само разтърсваше глава и продължаваше да се пази със свити ръце, като чакаше Мак да се открие. Ако Мак имаше повече разстояние, може би щеше да му нанесе по-тежки удари. Но любопитните мъжаги все повече стесняваха кръга около тях. Затова, когато след серията удари направи крачка назад, опря гърдите на най-близките. Това беше достатъчно за Пит и той стовари юмрука си върху челюстта му. От силата на удара Мак повали при падането човека зад себе си и се строполи до него. Но ударът не беше чак толкова лош и когато Пит се опита да избърше кръвта от лицето си, той се изправи и се хвърли към него като дива котка. Вкопчиха се здраво, но след малко се изтърколиха на земята и започнаха да се налагат на пода, до краката на зяпачите.

Всичко това Нанси наблюдаваше отстрани. Когато се отдалечи от двамата, разбра, че започнаха да се карат за нещо, но тя не можеше да се сети за по-добър начин да се отърве от тях, освен да ги скара. Чувстваше се като отличен стрелец, който знаеше какво ще последва след натискането на спусъка, но когато все пак боят започна, тя се приближи и започна да наблюдава от края на тълпата.

От мястото, където беше застанала, виждаше главите и на двамата, размаханите юмруци, попаденията им и чуваше тъпия звук при всеки успешен удар. На два пъти опита да се провре между зяпачите, за да ги разтърве, но това беше невъзможно. Не можеше нищо друго да направи, освен да стои и да гледа.

Съжаляваше искрено, задето двамата се налагаха, и беше съгласна да плати на някого, за да ги разтърве, но чувстваше в себе си нещо повече от съжаление. Тя беше причината, заради която се биеха и всеки удар беше възнаграждение за нейната сила. Това беше част от опасността, която се носеше в цялата кръчма. А какво щеше да стане, ако всички започнеха да се бият заради нея?

От центъра се чу вик:

— Паднаха!

След това всички се отдръпнаха и тя видя двамата, вкопчени един в друг, да се търкалят на пода. До тях се провря раздърпаният вече маршал и започна да ги изправя. Очевидно беше, че те са арестувани.

Силата на закона имаше неочаквано влияние и върху двамата. Те се изправиха запъхтени и окървавени, но яростта в очите им се беше стопила. Това за маршала беше позната история, защото при вида му всички крамоли се прекратяваха и никой не смееше открито да му се противопоставя.

— Хайде, тръгвайте към вратата — заповяда им той. — Но не се опитвайте да бягате, защото ще усетите куршумите ми.

Той все още не беше измъкнал пистолета си, но движението на дясната му ръка говореше много повече от изваден пистолет и всички усетиха какво може да се случи, ако му се противопоставят. Много пъти преди тази нощ Номер Десет беше ставал свидетел на такива арести, затова всички се отдръпнаха. Само Нанси не се уплаши и пристъпи открито към маршала:

— Маршале — рече тя, — наистина ли смяташ да ги арестуваш?

— Мис Сковил — отвърна й той студено, — а вие как си мислите?

— Но какво от това, че са се сбили? Не са счупили нищо, не са наранили никого.

Маршалът погледна кървавото лице и скъсаната риза на Пит, след което се усмихна:

— Те можеха да се наранят, мадам, а покрай тях да пострада и някой друг. Аз съм длъжен да предотвратя подобно нещо. Но след като ги затворя в ареста, могат да се бият колкото си искат, тогава това мен няма да ме интересува въобще.

Тя се обърна към тях с нажалени очи. Сложи едната си ръка на свития юмрук на Пит, а другата — на ръката на Мак.

— Съжалявам! Толкова съжалявам!

— Не се впрягай за това — отвърна й Мак. — То отдавна трябваше да стане. Той никога не е знаел как да се отнася с една дама. — Пит избърса лицето си от кръвта, след това стисна леко пръстите й: — По-късно ще го довърша. Иначе през цялото време ще ти пречи.

— Хайде, тръгвайте! — заповяда маршалът и те тръгнаха към вратата.

Веднага след като излязоха, като че ли всичко се забрави. Хората се пръснаха по масите и картите отново започнаха да пляскат, рулетката започна да се върти, започнаха да се пълнят чаши, но всеки хвърляше по едно око на Нанси. Всички се бяха насладили допълнително на приятно за тях зрелище, но сега вече започваше истинската веселба.

— Тия двамата, които дойдоха с теб, са май доста шумнички, а? — забеляза Болди, като се намести до Нанси. — Обикновено градът ни е спокоен, докато не го навестят странници. Ако си покрай мен през остатъка на вечерта, мис, няма да си имаш повече неприятности с побоища. Тук не е имало толкова шум от онази нощ, когато старият Уендел се разбесня и остави ей онова нещо там.

При тези думи към нея се приближи самият Гроган и помоли да им изпее още една песен, а публиката зад него го подкрепи, но тя загледа любопитно към Болди:

— Ще ми разкажеш ли за стария Уендел? — помоли тихо.

— Той беше изкуфял дъртак — започна Болди. — Дойде тук и седна ей на онази маса. В ръцете си държеше парче хартия, една дъска и молив. Остави таблата на масата и започна да пише — или поне той така твърдеше, но ние не можахме да разберем много. Това си бяха просто заврънтулки. Но той самият беше доста развълнуван. Каза, че това нещо се казва „Оуя“ и че тя ще му покаже къде има скрити големи залежи в мините.

— А той луд ли беше? — прекъсна го тя.

— Ами така изглеждаше, мадам — кимна Болди. — Но все пак старият Уендел скита по хълмовете, там, където никой даже не си е помислял, че може да има злато, а три месеца след това се върна с много златен прах и цели две вечери градът не мигна от запиването му. След запоя той закачи това нещо на стената. Оттогава не е имало толкова много шум, мис.

В ъгъла, между двете стени, тя видя малко триъгълно парче дърво, закачено на един пирон. Поиска да го разгледа и Болди й го донесе. Това беше гладко парче дърво, което малко наподобяваше сърце. Отгоре имаше малка дупка, през която можеше да влезе моливът. Отдолу, в широкия край на триъгълника, имаше две малки, клатушкащи се колелца. Те бяха закрепени в две точки, а третата точка явно играеше молива, след като се пусне през дупката.

Устройството беше много просто. Когато се допреше върху хартия или гладко пространство, малките колелца започваха да се въртят насам-натам от лекия натиск, а оттам и върхът на молива започваше да се мърда свободно нагоре-надолу, наляво-надясно, като по този начин оставаше начупена линия, която можеше да прилича и на писане, и на обикновено драскане.

След като го разгледа добре, тя реши да го върне на Болди, но тогава забеляза нещо като букви от обратната страна на дъската. Избърса внимателно праха, след което видя, че с мек молив е написано нещо. Взря се по-внимателно и прочете надписа: „Ръката, която пише с мен, ще разкрие миналото, бъдещето и сърцето на всеки един мъж.“

— Вярваш ли в това? — обърна се тя към Болди.

— Ами не знам — почеса се по главата той. — Това не е от нещата, с които може много-много да си играе човек. То донесе злато на стария Уендел. Може би ще донесе нещо друго на следващия мъж, който го вземе. Не, нито му вярвам, нито не му вярвам. Не знам, то само ме обърква.

Но Нанси вече си беше наумила да опита това устройство, така че накара Гроган да донесе парче тапет. От едната страна хартията беше гладка и бяла, идеална за молива. След това тя отиде до една маса, за да може да сложи добре хартията, а около нея се наредиха тълпа любопитни.

— Доколкото си спомням — обади се Гроган, — старият Уендел само хващаше с върха на пръстите си това чудо и то започваше само да пише. Не знам какво пише, на мене ми прилича по-скоро на бебешки драсканици.

— Защо не опиташ? — Бутна тя към него устройството.

Той го взе, като се усмихваше глуповато.

— Ами то е такова, че въобще му нямам доверие. — Мъжът погледна към усмихнатите лица покрай себе си. — Но има нещо странно около него. Изглежда, че това само старият Уелвил може да направи, нали момчета? Но преди то да започне да пише, трябва да се зададе някакъв въпрос. Какво ще попитате, господа?

Веднага някъде зад гърба на струпаните мъже се чу дълбок глас:

— Какъв човек е Гроган?

— Е, добре — усмихна се Гроган. — Нека да видим какво ще каже по този въпрос.

С тези думи сложи огромните си пръсти на таблата. В началото не последва никакво движение.

— А, лъжа — обади се един. — Нищо няма да се случи. Явно всички са били пияни, освен Уендел, когато го използва за последно.

Но още преди да е свършил, уредът се размърда. Може би това се дължеше на лекото изместване на ръката на Гроган. Колелцата започнаха да се въртят, моливът драсна нещо, след това направи нещо като тире, постоя така, след което направи заврънтулка. Гроган повдигна уреда и веднага над масата се надвесиха няколко глави, за да успеят да разчетат написаното.

— Н-е — прочете го Нанси. — Казва, че хората не са били пияни, когато за последно е писано с него. А сега опитайте отново, господин Гроган: „Какъв човек сте вие?“

Този път много малко хора се смееха. Гроган, е втренчен и невярващ поглед, сложи отново ръка на уреда. Този път обаче то започна веднага да мърда, а заедно с него и моливът. След малко спря и Гроган вдигна ръката си. Пак няколко глави се надвесиха, за да прочетат, но Нанси го прочете на глас:

— Мошеник! — след това учудено повтори. — Мошеник!

Изведнъж всички впериха очи в него.

— Ха-ха-ха! — изсмя се шумно един. — Гроган е мошеник! Сам си го каза!

— Кой се смее там? — извика остро Гроган и сви ръката си в юмрук. — Кой започна да се смее на тези щури дрънканици, а?

Обходи е поглед всички лица, но не откри някой да го гледа предизвикателно, затова изръмжа ядосано.

— Това беше глупаво — обърна се пак към всички. — Това е само една тъпа игра и в нея няма капчица истина.

След това се насочи бавно към бара, преследван от лекото мърморене и шушукане на скупчените мъже. Това мърморене можеше да се приеме и като тих смях, и като тихо недоволство.

— Ако искаш, опитай и ти — Бутна тя уреда към Болди.

Но старецът поклати отрицателно глава:

— Тази Оуя май не е добро нещо. Тя е престанала да открива злато, но вече е започнала да открива нещо друго. Не, не искам да го използвам, мис.

— Може пък да напише хубави неща за теб, а Болди? — обади се един и всички започнаха да се смеят.

— Ами тогава опитай ти — обърна се към последния, който се обади.

Той бързо прикри ръце зад гърба си като наказан ученик:

— Не и аз, мадам. Не жадувам кой знае колко да опитам.

Последва нов смях, този път за него, защото Макинтош беше известен мъж в града.

— А защо не опиташ ти? — обадиха се весело от тълпата и погледнаха очаквателно към Нанси. Без да чака втора покана, тя сви пръсти около уреда.

Глава XVII
Предсказанията

Веднага след това стаята се изпълни с напрежение. Всички се умълчаха и започнаха да шепнат, мъжете от масите за карти и от рулетката се трупаха около Нанси.

Тя сложи ръка и усети как под нея уредът се разтресе, след това го мръдна малко напред и го остави сам да се движи — усещаше го под пръстите си, сякаш той имаше свой собствен живот.

Тези мъже, които се бяха събрали около нея — силни, груби мъже, дошли откъде ли не, тя можеше да контролира така, както сега контролираше уреда. Нанси вдигна очи и се усмихна на най-близките, но въпреки всичко във въздуха се усещаше леко безпокойство. Започнаха да се споглеждат смутено, след това поглеждаха и към ръката й.

— Някакви въпроси? — попита тя.

— Да не питаме за точно определени хора — предложи дрезгаво някой. — Нека да питаме за нещо, което касае всички, цялото помещение тук…

Той спря на средата на изречението. Въпреки че Нанси беше вперила очи в лицето му и го слушаше внимателно, уредът започна сам да се движи под ръката й, като не спря, докато не стигна до края на листа. Толкова дълго писане предизвика в тях допълнителен интерес и те започнаха да сричат думите: В това помещение има крадец на говеда и…

— И какво? — започнаха да шумят околните.

Крадец на говеда? Измежду всичките мъже в Номер Десет все още имаше няколко честни, които не се занимаваха с това, и един от тях, развълнуван от съобщеното, веднага се обади:

— Хайде да разберем кой е проклетият крадец! Давай, мис, и виж кое име ще напише машинката?

Веднага зад него започнаха да шумят недоволни:

— Какво, да не сме на съд?

— Оставете маршала сам да си го залови. Това не е наша работа.

— Друже, май задаваш много въпроси.

— А сега какво? Остави го да продължи изречението, госпожице.

Нанси премести в началото на листа Оуята и тя започна веднага да се движи, сякаш в нея имаше нещо друго, което я караше да се мърда. Нанси само стискаше, без да влага особена сила, затова уредът продължи да се движи.

Този път изречението беше довършено: „И тихият мъж с дългите шпори е по петите му.“

Последва ново шумолене, но този път беше по-слабо. Всеки започна да гледа другите. Повечето от тях бяха мълчаливи, а поне двама бяха с дълги шпори.

Промяната, която настъпи в кръчмата, стана за един миг. Преди това всички шушукаха, но сега се умълчаха. Започнаха да поглеждат към вратата, разпръснаха се, всеки искаше да е на разстояние от другите.

Някои започнаха да си разменят дълги и остри погледи, ръцете им се придвижваха към пистолетите и всеки един от тях усещаше раздразнение от това, че зад гърба му има други. Ако махнете добродушната обвивка на едно куче, ще видите, че отвътре то е вълк. Така Нанси беше смъкнала воала на лъжовната доброта и под него лъсна истинската им природа. Сега вече нещата започваха да загрубяват и никой не можеше да предприеме нищо.

— И аз искам да задам един въпрос — обади се друг от тълпата. — Искам да знам защо рулетката не дава да се печели на нея?

— Това тук да не ти е пророк — прекъсна го друг. — Какво очакваш от това, а?

Но Нанси си спомни как по време на нейното залагане кракът на Даго се премести настрани, а след това се върна. Изведнъж изпита неочакван гняв. Тя всъщност си беше тръгнала с печалба, но ако в рулетката имаше нещо нередно, тогава би било престъпление да се лъжат тези отрудени хора.

Те и без това пилееха парите си на вятъра и обикновено всичките им запаси отиваха в кесията на Гроган, но какво щеше да бъде, ако наистина той ги лъже и по този начин им събира парите. И тя почувства към всичките тези мъже някакво особено чувство, сякаш им е сестра, която е предопределена да им помогне.

Усети как под лекия натиск на пръстите й уредът започва да се движи и изпод него бавно се появиха думите: „Виж под пода на рулетката.“

Всички прочетоха това и започнаха да се споглеждат невярващо.

— Има спирачка! — измърмори някакъв глас точно до ухото й. — На това чудо съм загубил поне петстотин долара, а съм спечелил най-много пет. Момчета, нека да видим какво има там!

Всички се надигнаха и се насочиха към рулетката. Обградиха я заедно с Даго, а някои от тях започнаха да се опитват да откъртят дъските от пода. Постепенно се приближаваха към мястото, където стоеше Даго. Не се чуваха никакви викове, само леко мърморене и шушукане. Изместиха Даго и един се наведе да провери дъската под него.

— Хей! — изкрещя Даго. — Махни си оттам ръцете!

Гласът му беше рязък, но в него се усещаше уплаха, като глас на малко момче.

— Хайде, махнете се, дебелогъзи свини!

Гроган усети, че става напечено и бързо се прехвърли през бара.

— Какво става, а? — изръмжа той. — Откъде намери тази брадва, Пит? По дяволите, махнете се, чувате ли ме?

Пит се опита да стовари брадвата, но Гроган с лекота му я отне.

— А сега ме слушайте внимателно — изръмжа ядно. — Кажете ми какво ви става? Да не сте решили да прокарвате железопътна линия?

Всички се отдръпнаха крачка назад заради брадвата, която Гроган ядно стискаше и поради откритата ярост, която се забелязваше у Даго Лю.

— Смятаме да избием част от пода и да видим какво има под него — заяви Пит, който явно бе станал непризнатият тартор на групата. — Не смятаме да ти сторим нищо лошо, Гроган, освен ако не открием нещо нередно. Но честно казано, винаги сме се чудили с тази проклета рулетка.

— Да ми разбиете пода? — изкрещя Гроган и очите му се присвиха. — Махни този клин, Шорти, или ще ти разбия главата.

Шорти, който беше миньор от много години и беше пръснал по-голямата част от парите си точно на тази рулетка, го погледна объркано, след това бавно пусна клина и чука, но дясната му ръка веднага се смъкна до кобура и остана там.

— Сега ще изпълняваш това, което ти казваме, Гроган — тихо започна той. — Смятаме да видим какво има там, затова не се излагай и не си навличай неприятности. Ако ти разбием пода и не открием нищо под него, аз лично ще ти платя разходите за нов под.

С тези думи бръкна в единия си джоб и измъкна шепа златни долари, които раздрънка в ръката си.

— Предполагам, че това ще ти стигне да покриеш разходите. Не казваме, че има нещо подозрително при теб, Гроган, но има нещо подозрително с Даго. Той никога не е отстъпвал от това място и сега смятаме да го проверим.

Това даваше малка вратичка за бягство на Гроган, затова той прие предизвикателството.

— Добре тогава, карайте както си знаете. Ако си мислите, че има нещо в рулетката, може би Даго го е нагласил.

— Аз да съм го нагласил? Искаш да прехвърлиш всичко на мен? — изкрещя Даго. — Ах, ти, подлец такъв, искаш да натопиш мене за цялата работа. Махнете се от пътя ми или ще ви застрелям всичките!

— Отдръпни се в ъгъла! — изръмжа Пит. — Отдръпни се в ъгъла, Даго, или ще те смажа.

Даго се опитваше да се измъкне от тълпата, но изведнъж се обърна, отиде до ъгъла и в ръката му лъсна пистолет. Веднага пред него кръгът се разшири, всички отстъпиха назад. В очите на Даго се четеше страх и ужас и никой не знаеше какво може да предприеме в следващия момент. Тялото му трепереше, но явно не от страх, а от желание да застреля някого.

— Е, добре, хванахте ме — започна Даго. — Какво смятате да правите?

— Ще ти кажем с няколко думи — започна Пит. Измъкна пистолета си, а примера му последваха още шестима. — Хвърли оръжието си на земята, Даго. Нямаш никакъв шанс.

— Глупаци такива! — изкрещя Даго. — Ще се радвам да отида в ада, ако взема със себе си колкото се може повече от вас, разбрахте ли ме?

Никой не отговори. Имаше само един-единствен отговор на това предупреждение. Изведнъж тишината обгърна цялото помещение. Никой не помръдваше. В този миг нямаше никаква възможност за блъфиране и за бягство. Даго Лю щеше да умре, но преди да склопи очи, беше решил да застреля колкото се може повече от тях, а тълпата беше навсякъде около него, така че всеки куршум щеше да попадне в целта.

Глава XVIII
Появява се Сковил

Когато стигнаха пред ареста, маршалът ги накара да останат прави, докато отключваше вратата. След това извика Джери. Той се показа, като търкаше сънено очи:

— Не искам да те будя — започна маршалът, — но тези двамата ще те сменят. Ти ще излезеш навън, а те ще влязат на твоето място.

Джери впери очи в новите арестанти, след това отметна глава назад и започна да се смее весело. Това продължи толкова дълго, че трябваше да се подпре на стената.

— Е — попита той, след като спря да се смее, — тя ви прати и двамата в ареста?

И двамата го гледаха втренчено, без да продумат и дума.

— Как, по дяволите — повиши глас Левин, — разбра, че момичето стои зад всичко това?

— Защото й чета мислите — отвърна Джери. — Тя успя да ги подчини на волята си, накара ги да тръгнат с нея на пътуване по нейно желание, а когато реши да свърши с това лудуване, тогава, маршале, ще се наложи да натъпчеш целия арест с арестанти.

— Смит — измърмори Левин, — няма и съмнение, че в главата ти има мозък. С нейната поява всичко започва да ври и кипи. Хей, вие двамата, хайде влизайте вътре. Сега нямате оръжие, но ръцете ви ще са свободни. Така че, ако имате желание, можете да продължите боя си вътре. Хайде, живо.

— Маршале — обади се пресипнало Пит, — приготви една метла и лопатка. Когато свърша с Мак, ще се наложи да поочистиш малко килията.

— Трябват ми само пет минути — отвърна Мак, докато влизаха в килията.

Маршалът затвори вратата и се обърна с усмивка към Джери:

— Бих искал да погледам боя.

— Няма да има бой — отвърна му Джери.

— А защо не?

— Защото момичето го няма да ги гледа.

— Да, бе — изсмя се Левин. — Мисля, че си прав. Не чувам нищо друго, освен приказки.

— Разбира се — кимна Джери, — на сутринта ще седят един до друг и ще си стискат ръцете като ученички. Това е така, защото са приятели. А защо не останеш да си починеш малко, а? Ще ти е нужна малко почивка, защото в скоро време ще започнат големите проблеми.

— За момичето ли става дума? — попита маршалът.

— Ами то е в очите й — кимна Джери. — В очите й има дяволски пламъчета.

— Бих се съгласил да дам сто долара — въздъхна дълбоко маршалът и седна на стола, — ако знам, че ще напусне Номер Десет. Този град винаги е бил последна стъпка към ада, но това момиче вече престъпи и последната стъпка. Не съм ли прав? Да, видя ли какъв урок ти даде, като дойде да те види? Присмя ти се.

Джери стисна зъби, но след това разтегна устните си в усмивка:

— Това е нищо в сравнение с онова, което смятам да й направя, след като изляза.

— Като стана дума… — прекъсна го маршалът, — ако смяташ да оставаш до утре в тази стая, ще се наложи да ми дадеш думата си да не избягаш.

— Никаква честна дума — усмихна се Джери.

— Е, тогава ще се наложи да ти сложа белезници.

— Няма смисъл. Аз ще…

В този момент се дочу изстрел от пистолет.

— Кръчмата на Гроган! — изкрещя маршалът и хукна към вратата. Поспря се за миг, за да я заключи, след това хукна към кръчмата.

Втурването на мъжете от масата, където Нанси пророкува за рулетката, намесата на Гроган, както и неговото предателство към Даго, всичко това вече се беше случило. Нанси се изправи да види какво става, когато Даго застана до стената със стиснати зъби и насочен пистолет.

За първи път през живота си Нанси се изправяше лице в лице с истинската мъжественост, всичката външна доброта и човещина беше изчезнала и сега пред нея стоеше звярът. Във въздуха се усещаше наелектризиращата ярост на тълпата. Изведнъж по цялото й същество се разля радост, искаше да вдигне глава и да закрещи. Всичко това беше нейна работа! Тя беше направила така, че сега всички да са готови за мъст. Да, тя можеше по всякакъв начин да накара тълпата да й се подчинява.

Внезапен и оглушителен изстрел накара ушите й да запищят. Това не беше преднамерено насочен изстрел, а един от по-младите мъже, явно изнервен от положението, беше позволил пръстът му да натисне неволно спусъка. Куршумът се заби в пода и наоколо се разхвърчаха тресчици.

Това вече беше сигнал. Веднага една дузина пистолети започнаха да стрелят по Даго, който, падайки на земята, започна да натиска спусъка с последни усилия, докато му свършиха куршумите. Всичко това се разигра за две-три секунди. Изведнъж Нанси се промуши през тълпата и застана пред тях е разперени ръце. Всички я изгледаха втрещено, защото тя стоеше весела, жизнерадостта като птичка, изпълнена е вълнение.

Зад себе си чуваше тежкото дишане на Даго. Тъй като той не беше я излъгал, тя трябваше да го спаси по някакъв начин. Питаше се дали ще има още власт над тези мъже, дали ще й се подчинят, или ще го убият. Започна да ги оглежда един по един, като ги караше да свеждат очи.

— Не виждате ли — започна тя, — че двадесет срещу един не е честно? Ако и Даго е бил излъган, значи има още много други, които са били излъгани. Дайте му шанс да запази живота си. Съгласни ли сте?

Никой не посмя да й отговори, но все още се чуваше недоволно шушукане.

— Те ще ти дадат шанс да се защитиш, Даго — каза тя, без да обръща глава към него. — Върви точно зад мен. Ще те изведа навън.

С тези думи тя бавно се насочи към вратата, а мъжете пред нея й правеха път. Те все още имаха желание да убиват, но никой не смееше да я гледа в очите. Така двамата прекосиха помещението и стигнаха до вратата.

— Мис — започна Даго със слаб глас, — ако някога се нуждаете от нещо, само ми се обадете. Нито стените, нито решетките ще ме задържат да ви се притека на помощ. Ако трябва и до ада ще отида, за да ви спася!

Вече бяха излезли, когато маршалът застана пред тях е почервеняло лице и изваден пистолет.

— Какво става? — дрезгаво попита той.

— Вътре! — веднага му отвърна тя.

Маршалът влетя през вратата, което беше достатъчно за Даго. Той бавно се шмугна през улицата и нощта го погълна. След десет минути щеше да изчезне в пустинята и никой вече нямаше да може да го открие.

— Какво става? — изграчи шерифът. — Гроган, каква беше тази стрелба?

Големият Гроган стоеше унило до бара, лицето му беше побеляло от страх.

— Не знам — измърмори той. — Не знам нищо. Попитай момичето.

Веднага след като тя се появи на вратата, маршалът забеляза как всички започнаха да прибират оръжията си в кобурите. Обърна се към Нанси:

— Ти! Какво направи пак?

— Действах като твой заместник — отвърна му тя безгрижно.

— Мадам! — продължи той още по-разгневен. — Питам те сериозно: какво се случи тук?

— На грешна следа си, Бъд — обади се Шорти. — Остави момичето на мира. Ако не беше тя, сега вече Даго щеше да лежи мъртъв, а ти щеше да търсиш виновните за още едно убийство. Но виж тук!

Той започна да кърти една дъска до рулетката, която изглеждаше малко по-податлива от другите, и това му се стори подозрително.

— Момчета, я елате да видите какво открих — спирачка!

Маршалът тихо се приближи към Шорти. Зад гърба му се чуха недоволните гласове на мъжете.

— Какво ще ми кажеш за това, Морган? — попита Левин.

Кръчмарят измери с око разстоянието до вратата, след това си спомни, че Левин се справяше добре с пистолетите. Краката на човек не могат да бъдат по-бързи от куршума.

— Мошеническа работа, Бъд — отвърна той. — Винаги съм се съмнявал, че Даго е мошеник, но никога досега не можах да го улича.

— Смешно, нали, Гроган. Сега обаче ти си отговорен за всичките печалби от тази рулетка.

След тези думи Гроган си отдъхна с облекчение и продължи да се защитава:

— Грешиш, Бъд — каза той. — Аз само вземах определен процент, а другото отиваше при Даго, но колко и кога — нямам представа. А не можех да си позволя да наема втори човек за рулетката. Та той се справяше чудесно.

Това не беше кой знае какво оправдание, но тълпата го прие. Тя вече беше станала свидетел на една трагедия и желанието й за мъст се беше уталожило. Някои отправиха мрачни погледи към него, но след това сведоха глави. Левин обаче не откъсваше очи от лицето му и вдигна предупредително ръка:

— Давам ти последен шанс, Гроган. Размина ти се, но знай, че ти се размина на косъм. Ако обаче се издъниш още един път, бъди сигурен, че ще те напълня с олово.

— Чакай сега! — избухна Гроган. — Как, по дяволите, мога да разбера, че помощниците ми са мошеници, а?

— Млъквай! — прекъсна го с отвращение маршалът. — Познавам те много добре, но знаеш, че не преследвам неприятностите, а чакам те сами да се появят. Но искам да ти кажа нещо, друже, и го запомни добре: щом като те се опитаха да видят сметката на Даго — и той с широк жест посочи мъжете зад себе си, — значи ще видят и твоята. Не забравяй: не можеш цял живот да си късметлия. А сега ми кажи как можем да се освободим от момичето — да го накараме да напусне Номер Десет?

— Кажи ми само как — изстена Гроган — и аз ще ти свърша работата — независимо каква е. А тоя пък кой е?

На вратата на кръчмата стоеше запотен мъж на средна възраст. По дрехите му бяха полепнали прах и мръсотия, лицето му беше червено и потно. Беше разкопчал ризата си и си вееше с шапката, въпреки че нощта беше хладна. Това беше Джон Сковил.

Неговият кон, след като беше останал сам, започна да цвили и това го беше събудило, малко след като дъщеря му изчезна с двамата грубияни. В началото сънливият му още мозък отказваше да приеме истината, но все пак накрая успя да проумее, че е изоставен само с коня си и двете мулета по средата на непозната пустиня. Все още объркан, той се качи на коня си и го остави да го води, докато се оглеждаше и проклинаше, че се е съгласил на това проклето пътуване. След дълго скитане през хълмовете конят му беше налучкал посоката към града и го заведе точно пред кръчмата на Гроган.

Светлината от помещението и звънтенето на чашите, тихият говор отвътре го накараха да слезе и да провери кои са там. Още с влизането си беше наобиколен от любопитни. Всички вече се бяха успокоили и всеки се зае да се забавлява по свой собствен начин.

Огледа се внимателно наоколо и остана изненадан от дрънкането на заровете, от пляскането на картите и блещукането на златните монети, но накрая спря погледа си на някакво момиче, облечено в бяло, е леко накривена шапчица на главата. Около нея се бяха струпали няколко мъже. Тя беше с гръб към него, но по израженията на мъжете около нея можеше да се досети, че е много красива и очевидно ги впечатлява. Те я гледаха, без да откъсват поглед от лицето й, сякаш това беше рядко цвете, което досега не бяха виждали и което надали щеше да се появи отново.

Играеше на зарове с още четирима и й се падна да хвърля. Загуби, но това въобще не я разстрои. Напротив, тя започна да се смее и все така усмихната, подаде печалбата на другите. Смехът й беше прекрасен. Той проникваше чак до дълбината на сърцето му, но въпреки всичко усещаше, че има нещо много познато в него. Приближи се към нея, като забрави жаждата си и всичките проблеми, които го бяха обсебили.

Приближаваше се с гладен поглед, като пътник, който цял ден е пътувал през сухата пустиня и вечерта е попаднал случайно на бистро, ромолящо поточе.

— Колко? — попита един от мъжагите, които играеха с нея и я погледна.

— Колкото поискаш — отвърна му тя. — От къща до пистолет. Ти си на ход, друже!

Момичето се обърна назад и той видя лицето й. Та това беше Нанси!

В първия момент умът му отказа да приеме това, което очите му виждаха. Просто спря да функционира, така както спря и мозъкът на Гроган след страшния удар на Джери Айкен. Но след това започна да възприема. Това беше истина, невероятно, но истина. Светлините и гласовете около него не бяха сън.

Това беше Нанси, нямаше и съмнение, но какво, по дяволите, се беше случило с нея? Предишната й същност се беше сменила със съвсем нова, както зимата се сменя с пролетта. Прекрасна? Не, тя винаги е била прекрасна, но сега имаше нещо опияняващо в нея, жизненост, която караше всеки, който я види, да се загледа по-внимателно. А освен това имаше още хиляди малки различия. Усмивката, която рядко се появяваше, сега не слизаше от лицето й, а в очите й се четеше разум и чувство. Какво беше станало? Той я беше оставил неинтересуваща се от нищо и никого, а сега беше пълна е желание за живот.

Прииска му се да размаха ръце, да я грабне в прегръдките си и да закрещи от щастие. Най-после чудото беше станало: Нанси се беше събудила! Вече нямаше да му бъде в тежест, няма да се притеснява за нея. Ето, сега тя седеше пред него и всички мъже я бяха зяпнали и я слушаха прехласнати, тя се беше превърнала в цъфтящо, ароматно цвете.

Тя обърна очи към него, погледна го за момент, след което отклони поглед. Започна да разклаща зарчетата, когато той пристъпи крачка напред и я докосна по рамото.

В същия момент тя отвори ръката си и търкулна зарчетата. Този път имаше по-голям късмет и спечели. Но тези, които загубиха, въобще не се ядосаха от това, те също се усмихваха и се шегуваха и въобще не мислеха на загубата с раздразнение. Чувстваха се по-щастливи да губят от нея, отколкото да печелят помежду си. Единият от тях, усмихвайки се, обърна джоба си с хастара навън, като показваше, че е свършил парите, но Нанси загреба пълна шепа злато и я изсипа в джоба му, като се смееше звучно.

Сковил я докосна по рамото, след това се обади:

— Нанси!

Тя се обърна през рамо и му хвърли незаинтересован поглед. В очите й не пролича даже и най-малката искрица от това, че го е разпознала. Бяха толкова изразителни и живи, че той зяпна от изненада. Трудно можеше да види в това момиче предишната Нанси.

— Не чуваш ли какво ти казвам? — продължи той с малко по-голямо раздразнение, след това сложи тежката си ръка на рамото й.

— Бил — обърна се тя към единия от мъжете. — Този човек май ме притеснява. Явно е пиян, ще го разкараш ли, друже?

Нейният „приятел“ беше здрав мъж на средна възраст, по лицето му беше избила четиридневна четина. Изправи се бавно и се насочи с леко полюляваща се походка към Сковил. От кръста нагоре изглеждаше като умалено копие на Херкуес, но краката му бяха като на дванадесетгодишно момче, тънки и дълги. Той хвана ръката на Сковил и я смъкна от рамото на Нанси, след това застана пред него и го изгледа така, че Сковил отстъпи една крачка.

— Как ти е името, страннико? — попита той агресивно. — Да не би да си пиян или просто си луд, а? Не знаеш ли как да се отнасяш към една дама?

— А какво те интересува, по дяволите? — започна разгорещено Сковил.

— Нещо май не ме разбра — продължи другият, като пристягаше колана си. — Зададох ти въпрос. Ще ми отговориш ли?

— Я се разкарай оттук. Нанси, ела тук!

Тя даже не се обърна и Сковил пристъпи към нея. Бил го хвана за ризата и го блъсна в стената. От удара той се строполи на земята и усети как за момент въздухът му спира, след това възстанови дишането си. Чувстваше, че започва да се ядосва. Изправи се е намерението да се хвърли върху мъжа, когато забеляза, че ръката му стои на пистолета.

— Голям глупак си! — изкрещя Сковил. — Не знаеш ли, че това момиче е дъщеря ми?

Когато го блъснаха в стената, всички се бяха обърнали към тях да гледат и сега маршалът трябваше да се намеси, за да не стане нещо лошо. Той пристъпи напред между момичето и Сковил. Напълно объркан, даже и не погледна към Сковил и Бил, а беше спрял погледа си върху нея.

— Мадам — започна той сърдито, — какво означава всичко това, а? Да не би да си решила да ми намираш работа цяла нощ?

Тя бавно се обърна:

— Какво има сега? — попита тя. — Какво, маршале, да не би да ми се сърдиш, а?

Студенината на Левин се сблъска с нейната топлота, както ледът се сблъсква с пролетния вятър и му трябваха доста усилия, за да не отвърне на усмивката й.

— Това, което знам, е — изръмжа той, — че ти накара тези двама мъже да се скарат. За какво е всичко това?

— Е, ще ви кажа — кимна тя.

Тя погледна баща си спокойно и за негова изненада в погледа й не се четеше никаква симпатия, нито дори знак, че го е разпознала. Усети как в тялото му започват да пълзят ледени иглички. Да не би да си е загубила ума? Това ли означаваше светлината в очите й?

— Този мъж — започна тя — ме хвана с ръка и аз просто помолих Бил да ме защити.

— Аха! — измънка Левин, след това завъртя глава към Сковил. — Такъв мръсник си бил значи? Не си ли вече на възраст, не знаеш ли как да се отнесеш към дама? Слушай ме добре, страннико, Номер Десет си има свои собствени начини да научи един грубиянин на обноски. Това са методи, които обаче не се забравят скоро!

Одобрително шушукане от страна на събралите се около тях мъже приветства думите на маршала. Всички започнаха да гледат мрачно към Сковил.

— Проклет да съм! — извика той. — Какво, да не би да нямам право да говоря на дъщеря си?

— Ъ? — изненадано хлъцна Левин, след това погледна Нанси. — Това истина ли е?

Но тя само се засмя тихо:

— Не, маршале — отговори спокойно. — Никога не съм виждала този човек по-рано.

— Никога ли? — повтори Левин и впи поглед в Сковил. — Погледни ме внимателно, проклет дебелак, ти какво си мислиш, че ще ме излъжеш, а?

— Боже Господи! — извика Сковил и вдигна отчаяно ръце нагоре. — Ти луда ли си, Пан? Да не би да си си изгубила акъла? Не ме ли помниш? Или може би се опитваш само да се пошегуваш, така ли? Маршале… или какъвто сте, задавайте ми въпроси… искам да ви докажа, че съм неин баща.

Маршалът, а и мъжете около тях бяха наистина впечатлени от горещите аргументи на Сковил. От начина, по който говореше, личеше, че казва истината и всички започнаха да се споглеждат с недоумение.

Но Нанси се облегна на масата и започна да се смее. Явно всичко това й харесваше.

— Оставам го на теб, Бил — махна с ръка към Сковил. — Да не би да изглеждам като… като…

Тя спря и изведнъж всички избухнаха в смях. Нямаше смисъл да продължава, всички разбраха какво иска да каже.

— Хей, ти — рече маршалът. — Идваш с мен. Няма да вземеш момичето, но ще изкараш една нощ в ареста.

— Но, друже — започна Сковил, — какво искаш да кажеш? Че смяташ да ме арестуваш?

— Я млъквай — прекъсна го остро Левин — и се благодари, че аз съм тук, иначе не можеш да си представиш какво щеше да ти се случи. Но ако искаш да поостанеш и да се разбереш с момчетата като мъж, тогава няма да те арестувам.

Той посочи с ръка намръщените лица, които се приближаваха все повече и повече. Сковил започна да пребледнява.

— Маршале — наруши тишината нежният глас на Нанси, — не забелязваш ли тази налудничава искрица в очите му? Питай го какво е правил?

— Ти! — Обърна се Левин към Сковил. — Не чуваш ли какво те пита дамата? Какво си правил?

— Ами яздих половин нощ из пустинята, за да намеря дъщеря си и да я върна! — изръмжа Сковил. — А що се отнася до вас, маршале, ще гледам да…

— Виждате ли? — прекъсна го тя. — Знаех си, че е това. Старият господин е яздил през пустинята цял ден в това горещо време и си е загубил разума. Тези стари дебели мъже не могат да издържат много на горещо, нали разбирате?

— Стар господин? Дебел? На слънце? — запъна се Сковил. — Нан, ще ти изкарам тази лъжа през носа. Маршале, искам да кажа…

— Остави думите си за съда. А сега се обръщай и тръгвай към вратата. Дали си слънчасал или не, не ме интересува, но виждам, че ти е необходимо да полежиш в ареста. Я си представете, господа, че нас ни нямаше и беше видял момичето. Какво щеше да се случи тогава?

Тълпата започна да шуми.

— Но, маршале — обърна се Нанси към него, — не можеш ли да го оставиш в хотела, а не в ареста? Той прилича на джентълмен, а и със сигурност аз няма да го обвиня в нищо. Освен това ми изглежда и малко глупав. Не мисля, че е толкова умен, за колкото иска да се представи. Ако го оставите в хотела, аз ще платя сметката.

— Проклятие! — изръмжа Сковил.

— Я млъквай — прекъсна го студено маршалът. — Нямаш ли поне уважение да благодариш на момичето за това, което направи за теб, а? А сега тръгвай, докато не съм те заритал!

Очите на маршала показваха раздразнение и въпреки че беше ядосан, Сковил разбра, че най-добре е да престане, затова послушно се обърна и тръгна към вратата.

Глава XIX
Безплатен съвет

Споменаването за хотела и това, че баща й ще бъде откаран там, напомниха на Нанси, че се чувства изморена — но умората не беше болезнена, както през всичките дни досега, а приятна и желана. Тя използва момента, че всички гледаха излизането на маршала и баща й и се промъкна през страничната врата навън. Когато се прибра в стаята си, запали лампата, след това се отпусна в стола, за да премисли всички неща, които й се бяха случили през деня и нощта.

От отворения прозорец нахлуваше свеж вятър, който разбъркваше леко косите й. От улицата се дочу тиха песен, стъпки и смях, някакъв конник препусна покрай хотела. Дочу ясно гласовете на маршала и баща й точно под стаята си. В началото не можеше да разбере какво си говорят, но усети, че звукът идва от кюнеца на печката, който минаваше и през нейната стая, а започваше от стаята под нейната. Застана до него и тогава дочу ясно думите.

— Ще се чувстваш по-добре на сутринта, приятелю — каза маршалът. — А сега просто се отпусни и се опитай да поспиш.

— Това проклето оскърбление… — започна баща й.

— Никой няма да те нарани, страннико — отвърна му Левин, — освен ако ти не си направиш нещо. Момичето те спаси, трябва да си му благодарен.

Това вече беше прекалено дори за нея и тя започна тихо да се смее, след това спря, защото се усети, че могат да я чуят. Но Сковил вече я беше чул:

— Тази лисица ми се смее.

— Може би.

— Ще ти кажа, сигурен съм, че е точно над нас и се смее, защото аз съм тук.

Последва малка пауза, после маршалът продължи:

— Мисля, че тя е права. Всичко това не е въпрос, който може да се реши в кръчмата. Е, друже, лягай си и се успокой. След няколко минути ще се върна, за да се уверя, че си легнал.

— Но… — започна Сковил.

Тръшването на вратата го накара да млъкне, след това Нанси дочу недоволно мърморене, което беше придружено е много проклятия и постепенно гласът се усилваше, така че тя седна на стола и запуши ушите си с длани.

Обаче една друга идея я накара да се върне до печката. Не беше много трудно да махне кюнеца, който се влизаше в главния комин. Когато го махнеше, щеше да може да говори направо. Тя издърпа предпазливо кюнеца и извика:

— Господин Сковил!

Изведнъж проклятията отдолу спряха.

— Господин Сковил! — извика пак.

Тя чу стъпки, след това дрънкане на кюнци.

— Господин Сковил! — обади се за трети път.

— Какво? — избумтя гласът на баща й в комина.

— Позна ли гласа ми?

— Нанси, ще отговаряш за това пред Господ!

— Не, мисля, че няма.

— Какво толкова смешно има във всичко това, а?

— Мислех си каква чудесна шега ще се получи в Ню Йорк. Я си представи само какво ще пишат вестниците: „Изтъкнат финансист, затворен за опит за изнудване на млада дама. Причината вероятно е слънчев удар.“ Как ти звучи това, скъпи татко?

Под нея се чу само едно стенание. После той се обади:

— Е, поне знам, че няма да научат!

— Тук имам мастило и перо, а една двуцентова пощенска марка ще довърши работата.

— Нанси, няма да го направиш!

— Не знам, но това си е изкушение.

— Нанси, скъпа, това ще бъде нещо повече от шега, това ще бъде равносилно на скандал. Нали няма да го направиш, а?

— Ще си помисля.

— Докога ще продължават всичките тези игри и шеги?

— Шеги ли? Как мислиш, дали жителите на Номер Десет са го приели като шега? — Тя се изсмя тихо.

— Нанси… признавам си, момиче… ти имаш силно влияние върху тези примитиви. Кажи им да престанат с тази глупост.

— Нещата отидоха твърде надалече. Те не биха искали да пуснат на свобода толкова опасен човек, даже и аз да им се примоля.

Баща й започна да кълне.

— Има само един начин за теб, татко.

— И какъв е той?

— Когато Левин се върне, се направи, че тъкмо си си възвърнал ума. Постъпи така, както човек постъпва след възстановяване от делириум.

— Да не би да искаш да кажеш, че трябва да се престоря, че не те познавам?

Тя замълча за момент.

— Не виждам никакъв друг начин.

— Никога няма да го направя!

— Ами тогава ще се наложи да влезеш в затвора и след няколко дена да си поговориш със съдията. Съжалявам, татко.

— Какво си намислила, Нанси? Какво точно целиш с тази шега, а?

— Да се разбера с всеки един, когото познавам. Това е.

— А?

— О, изморена съм от всичко, което ми напомня за миналото. Няма да се върна в Ню Йорк, дори и за един милион долара!

— А къде ще отидеш?

— Нямам и най-малката представа!

— Но кой ще дойде с теб?

— Има толкова много приятни хора в Номер Десет, които ще се съгласят да изпълнят всяка моя прищявка.

Тя чу как той се задъхва.

— Нан, ти си напълно полудяла.

— Не, тук грешиш. За първи път в живота си съм напълно нормална и мисля трезво.

— Да не би да искаш да кажеш, че ще тръгнеш с някой от тези диваци?

— А защо не?

— Защо не ли? Момиче, та ти ще бъдеш отритната от всяко цивилизовано общество завинаги!

— Е, но поне ще бъда сигурна в ръцете на всеки един от тях. Изглеждат сурови и примитивни, но под външната грубости се крие джентълменът!

— Това може и да е истина, но как ще накараш Ню Йорк да го разбере?

— Забрави Ню Йорк! Не искам повече да го виждам.

Последва още една пауза, след която тя дочу, че той си мърмори под нос: „Това не е възможно, това всичкото е сън и аз скоро ще се събудя.“

Той повиши глас:

— Сама ли напусна лагера?

— Не, с Мак и Пит.

— Знаех си. С престъпниците! И какво стана с тях?

— Ами в ареста са.

— А?

— Започнаха да ми тежат, нямах повече нужда от тях. С една дума, татко, отървах се от тях по единствения възможен начин. Искам да започна напълно нов живот.

— Нанси, трябва да те спася от самата себе си.

— Не можеш. Късмет ще бъде, ако ти се отървеш.

— Какво искаш да кажеш?

— Ако успееш да убедиш Левин да те остави на мира, най-сигурното нещо за теб е да вземеш най-добрия кон и да изчезнеш от Номер Десет по най-бързия начин.

— Защо? И аз съм гражданин на тази страна, имам права.

— Тук ти не си желан. Момчетата не те харесват, татко, а те си имат свои начини да покажат това. Съжалявам, но не мога да ти помогна.

— Е, но знай, че ще се върна, Нанси, и тогава ще си платиш за всичко.

— Никога няма да ме откриеш, татко, освен ако сама не реша да се покажа. Не залагай на това.

— Момиче…

— Тихо! Какво става?

От улицата пред хотела се дочу звучен баритон.

— Лека нощ, татко. Имам си посетител.

Сковил викаше нещо отдолу, но тя върна кюнеца на мястото му. Натрупаните сажди се срутиха и последното, което тя чу от баща си, бяха проклятия, придружени с кашляния. Явно той се беше приближи много до дупката и саждите бяха влезли в устата му.

През това време песента се извиси:

„Може ли твоят сън да бъде толкова дълбок, колкото любовта ми към теб?

Може ли съня ти да ти изглежда като сладък спомен от нашата любов?“

За първи път по прашните улици в този град някой пееше любовна песен!

Глава XX
Лефти Харис

Веднага след като маршалът излезе със Сковил, всички се обърнаха към Нанси, но за тяхно разочарование тя беше излязла. Мъжете се спогледаха като деца, на които са им взели рядка и много скъпа играчка. Всички посърнаха и някои започнаха да се питат дали да не тръгнат да я търсят.

Маршалът и Сковил тъкмо влязоха в хотела, когато на вратата застана нов странник. Поспря се за миг, прежумя, сякаш не му харесваше светлината, след това влезе с уверена стъпка и се насочи към едно по-тъмно местенце.

Без съмнение, изглеждаше забележително. Беше висок, с широки рамене и мускулести гърди. Кръстът му беше тънък, по него не личеше никаква мазнинка, което означаваше, че е трениран мъж. Този човек безспорно беше силен, наблюдателен и бърз.

Седна на един стол и изведнъж всички насочиха вниманието си към него.

Беше един от лордовете в тяхното обикновено общество, а освен това и господар. Със същата сигурност и самоувереност можеше да влезе в някой бар в Бродуей и да предизвика същото внимание, защото в осанката и походката му се усещаше истинско превъзходство и благородство.

Не можеше да се каже, че е много красив мъж. Вратът му беше с изпъкнали жили и когато поглеждаше настрани, те се издуваха, а главата му беше прекалено длъгнеста и ъгловата, за да изглежда добре. Изсветлели от слънцето мустаци се спускаха до брадичката му. Носът му беше тънък и орлов, което му придаваше агресивен вид. Но впечатлението от всичко това изчезваше веднага след като човек види очите му. Те бяха размито сини, а когато се ядосаше, някъде в дълбочината им започваха да проблясват опасни светлинки.

Имаше и други забележителни черти. Например пистолетът му стоеше от дясната страна на колана, но с дръжката напред, което говореше, че е левак. А лявата му ръка беше загоряла и груба, реално доказателство, че никога не й слагаше ръкавица.

Докато стоеше така, от тълпата започна да се разнася шепот, пълен с изненада, учудване и гняв: „Лефти Харис! Лефти Харис е в града! Какво ще правим?“

Името беше достатъчно за мъжете. Славата на Лефти Харис се носеше на стотици мили. В този район имаше всякакви и груби мъже, извършили тежки престъпления, кражби и убийства, но имаше само няколко, които бяха истински убийци.

Обикновено един убиец започва кариерата си в някоя пиянска свада, като избива всички, които му пречат и след това започва да работи за пари. Легендата за него се разнася надалече и той става все по-известен и по-търсен за мръсната работа.

Но през определено време винаги се появяваха няколко мъже, които бяха истински професионалисти и имаха таланта да отнемат човешкия живот. Надарени от природата с точно око и здрава ръка, те затвърдяват тези природни дарове до такава степен, че оръжието в техните ръце се превръща в част от тялото им и те започват да боравят с него като виртуози. А когато достигнеха това съвършенство, вече и законът бе безпомощен пред тях, защото всеки, който се опиташе да ги предизвика, биваше убит. Но те бяха толкова сигурни в себе си, че изчакваха жертвата първа да посегне към оръжието, след което го изпреварваха и го убиваха в „самоотбрана“.

Обикновено изкарваха по-голямата част от живота си по този начин. Понякога влизаха в затвора за кратко време, но след излизането си винаги се връщаха в пустинята, тъй като за тях имаше работа единствено тук, още повече, че трудно можеха да ги хванат за някое убийство. В края на краищата намираха смъртта си от някоя банда или от някой пазител на закона, който твърдо е решил да ги открие.

Но едно беше сигурно: те никога не умираха от естествена смърт.

Това е историята на всеки истински убиец и Лефти Харис беше един от тях. Той беше някъде между тридесет и четиридесет години и от десет години — славата му се носеше навсякъде по тези места. На два пъти беше хващан и тикван в затвора, но и в двата пъти присъдата му беше скъсявана за „добро държание“, въпреки че това „добро държание“ се заключаваше в даването на тлъст подкуп на определени хора. И сега той се скиташе. Все още не беше нарушил закона, но всеки изпитваше желание да го уличи. А именно това му харесваше: така поне си струваше живота, който живееше.

Но въпреки това трябва да се признае, че Лефти Харис не беше коварен като змия. Между всичките ужасни истории за кръв и смърт, свързани с него, се разправяха и други, в които той защитава безпомощни хора, нахранва останалите без храна в сърцето на пустинята и още десетки такива подобни. Освен това се говореше, че Лефти познава само две движения: едното да взема и дава златните монети, а другото — да вади пистолета си. Той бе обграден с ореола на герой. Винаги, когато беше наблизо, го използваха като съдия, който може да извърши всичко срещу заплащане.

Шепотът продължи, докато той се приближи към бара и поиска пиене. Мъжете забелязаха, че застана точно в ъгъла и допря гърба си до стената, за да може да наблюдава всички.

В това положение никой не можеше да го нападне в гръб. С крайчеца на окото можеше да наблюдава кръчмаря, а всички останали бяха пред погледа му.

Когато му подадоха пиенето, някои забелязаха, че той използва дясната си ръка за почти всички дейности, а лявата само помагаше и през цялото време стоеше близо до кобура. С дясната ръка взе шишето и си наля уиски, с дясната вдигна чашата, огледа внимателно тълпата и с бързо движение изля съдържанието й в гърлото си.

Имаше причина да изпива бързо питието си. Много хора са били застрелвани точно в момента, когато надигат лениво чашата си, защото тогава нямат достатъчното време, за да отреагират, а Лефти Харис беше известен и с това, че когато имаше опасност наблизо, не се оставаше да го изненадат.

След това взе един стол и го сложи в ъгъла. Не знаеше какво може да го очаква в тази кръчма, не знаеше колко от враговете му са тук вътре и само дебнат и най-малката възможност, за да го изненадат.

Всички се спогледаха с разбиране. Един от тях дори стана и се измести от полезрението му, явно не можа да издържи на тежкия му поглед и предпочете да не стане обект на предизвикване.

Но останалите не помръднаха. Всеки възнамеряваше да си продължи играта. Всъщност мъжете чакаха завръщането на маршала Девин. Те го бяха виждали в действие, бързината и силата му, но сега искаха да видят как ще отреагира при срещата си с този известен убиец — този, който можеше да му изпрати три куршума в корема, преди той още да е успял да измъкне пистолета от кобура си.

Не чакаха много. След малко Бъд Девин се появи на вратата и като срещна мълчаливите погледи на мъжете, спря и се огледа внимателно, както куче се поглежда и ослушва, преди да тръгне по дирята. Очите му се спряха на Лефти. Той даже не се и помръдна, продължаваше все така спокойно да си седи, като въртеше цигара в дясната си ръка. Всъщност Лефти винаги работеше с дясната ръка и пазеше лявата така, сякаш е парализирана. Тя се използваше за една-единствена цел. Когато усети, че маршалът не отмества погледа си от него, бавно запали цигарата и смукна дълбоко.

Левин постоя така за момент, след това пресече помещението и се насочи направо към него. Когато застана пред Лефти, се спря и го изгледа подозрително, след това сви леко рамене. Другият възприе този жест като знак за миролюбиви намерения.

— Лефти — започна маршалът, — аз те познавам така, както и ти мен. Е?

— Не съм забравил още пътя насам, Бъд — спокойно му отговори убиецът. — Радвам се да те видя.

— Но аз не се радвам да те видя, Лефти — продължи Бъд със същия спокоен глас. — Достатъчно проблеми си имаме с идването на едно момиче тук, така че твоето появяване в момента не е добре дошло. Едно искам да ти кажа, Лефти: не търся неприятности, а ги изчаквам те сами да ме намерят и чак тогава се заемам с тях.

Лефти започна да разглежда лицето му с интерес:

— Това ми звучи достатъчно честно — кимна той.

— Добре — отвърна му Левин. — Ще те оставим да си продължиш пътя. Няма да те закача, Лефти, освен ако не направиш някоя глупост. До скоро.

След това се завъртя и се насочи към хотела. По пътя се замисли за Нанси Сковил и мъжа, който твърдеше, че е неин баща. Изведнъж изпита силно желание да помогне на този човек, да накара по някакъв начин момичето да си тръгне. Ако тя останеше още малко в Номер Десет, градът щеше сигурно да експлодира. А все още не беше късно да го предотврати. С тези мисли той влезе в хотела, отключи вратата на Сковил и влезе вътре. Сковил се надигна от леглото и погледна маршала.

— Добре, друже — започна маршалът. — Дойдох отново, за да си поговорим. Бих желал да чуя какви доказателства ще ми представиш за това, че Нанси е твоя дъщеря.

Но за негова изненада Сковил прекара ръка през челото си и премигна срещу него така, сякаш се събужда от тежък сън.

— Къде съм? — попита изненадано.

— В Номер Десет, разбира се — отвърна маршалът. — Дойдох…

— Защо съм в Номер Десет?

— Търсеше дъщеря си или поне това ми каза. А сега ме слушай внимателно. Искам да ми дадеш някакво доказателство, че момичето е твоя дъщеря…

— Дъщеря ли? — повтори след него Сковил. Беше реши да изпълни това, което Нанси му беше предложила, за да може да се спаси. — Никога не съм имал дъщеря!

— По дяволите! — изръмжа Левин. — Никога не си имал дъщеря?

— Не, никога — отвърна той веднага, след това погледна любопитно към Левин. — А какво правя аз тук, а? Последното нещо, което си спомням, е, че яздих по обяд, слънцето грееше над главата ми и ми беше много горещо и…

— По дяволите! — повтори Левин. — Значи тя не ти е дъщеря, така ли? Значи ти не я обвиняваш за нищо?

— Кого да обвинявам? — повтори Сковил. След това продължи с нарастващ интерес: — Да не би някоя жена да е твърдяла, че аз съм баща й, а? Господине, аз нямам дъщеря.

Маршалът го загледа кисело:

— Значи слънчев удар. — Въздъхна дълбоко и продължи: — Е, как се чувствате сега?

— Ами чувствам се така, сякаш съм спал дълго и дълбоко. Но сега съм по-добре, благодаря.

— Добре — замисли се маршалът. — След като вече си се оправил, не виждам смисъл да те държа отговорен и да те задържам.

— Да не би да сте ме задържали? — продължи спокойно Сковил. — Я, трябва да си помисля за това!

— Уф! — измърмори Левин. — Наистина си получил слънчев удар. Искаш ли да си тръгваш, а?

— Разбира се.

— Е, ами вратата е отворена. Но запомни какво ще ти кажа, не се мотай много из града.

— Господине — заяви горещо Сковил, — това е единственото място в света, където не искам да бъда и не искам да виждам повече.

— Добре. Ами тогава можеш да си тръгваш. И не позволявай на момчетата да видят, че си на свобода, защото веднага ще те награбят и тогава наистина не отговарям.

— Така ли? — измърмори Сковил. — Значи май съм направил някоя глупост, докато съм си бил изгубил ума.

— Да, вярно е. А сега тръгвай.

Сковил не чакаше следваща покана, а се измъкна бързо от хотела. Тихо стигна до кръчмата и отвърза коня си от коневръза, метна се на него и го пришпори към хълмовете — накъдето и да е, стига да е по-далече от Номер Десет.

Глава XXI
Бягството

След като маршалът го остави в стаята до ареста, всъщност тази, в която живееше Левин, Джери започна да оглежда внимателно всяко кътче. Не знаеше колко време трябваше да остане тук и дали въобще маршалът ще се върне тази нощ, за да го освободи от белезниците. Отвсякъде беше обграден от здрави дървени стени, но дървените бариери се различаваха доста повече от каменните стени на килията.

Стаята имаше два прозореца и той съсредоточи вниманието си върху тях. Но две неща го спираха, за да успее да се промъкне: първото беше, че самите прозорци бяха толкова тесни, че човек трябваше да бъде много слаб, за да може да се провре, а вторият проблем беше, че от външната страна на прозорците имаше здрави решетки. Отвори прозорците и се опита да размърда поне една от решетките, но установи, че няма да се поддадат на усилията му.

След това се насочи към вратата. Тя беше от масивно дърво и с доста здрава ключалка. По никакъв начин нямаше да успее да я отвори, затова се отказа и от нея. Огледа се внимателно на всички страни. Стените също бяха здрави и надали щеше да има време да прореже някаква дупка през тях, оттам също нямаше да може да се измъкне.

Оставаше единствено подът, на който досега не беше обърнал никакво внимание. Всеки знае, че е трудно човек да се измъкне през пода, защото обикновено отдолу почвата е такава, че не може да се прокопае лесно тунел.

Но Джери се чувстваше повече от отчаян, в ушите му още звънеше ясният глас, а пред очите му още стоеше образът на новата, променена Нанси. Сега знаеше, че след като се измъкне оттук, трябва да я намери и вече нищо и никой няма да му я отнеме. Клекна и започна внимателно да проверява сантиметър по сантиметър пода.

Той беше направен от широки дъски, закрепени една към друга толкова небрежно, че между някои от тях имаше значителни процепи. В единия ъгъл бяха раздалечени на повече от инч разстояние. Единственото, от което се нуждаеше, за да вдигне дъската, беше нещо като лост.

Огледа се и видя подпряна пушка до едната стена. Да, тя щеше да му свърши добра работа. Пъхна дулото в процепа и натисна силно. В началото дъската заскърца жално, след това изхвръкна нагоре с изпукване. Под нея се показа около тридесет сантиметра широк отвор и веднага го лъхна миризмата на пръст.

Легна по корем и погледна в отвора. В началото не виждаше нищо от тъмнината, но след това забеляза слаба светлина в края, към улицата. Да, беше прав. За негов късмет, къщата не беше вкопана, а малко повдигната на четири основи, което я издигаше с тридесетина сантиметра от земята. Това щеше да му даде възможност да се измъкне, без да го усетят и за кратко време. Започна бързо да работи, изкърти още една дъска, за да може да се провре добре, след това започна да разширява отвора. Успя да провре краката си, след това таза и след десетина минути вече беше на свобода. Огледа се внимателно.

Докато се показваше навън, дочу някакви викове пред кръчмата, затова веднага зави зад къщата. Но за беда светлината пред хотела го осветяваше и Болди, който стоеше отпред, го забеляза как се шмугна в сенките. Без да чака повече, той се завтече към кръчмата, за да съобщи на маршала за бягството му.

Джери това и чакаше, веднага се затича към магазина му, който беше отключен. Шмугна се вътре, намери опипом лампата и я запали, след което се огледа на всички страни.

Знаеше, че сега разполага с повече време, защото маршалът не би допуснал, че той би се скрил в магазина на Болди. Най-вероятно щеше да допусне, че е напуснал веднага града. Така че той лениво се озърна. След това отиде до ъгъла, където стояха шишенцата с парфюми и започна бавно да ги разглежда. Намери това е тоалетната вода и доволен го пусна в джоба си. Сега вече беше готов за най-трудната част — да намери Нанси.

В същия момент предната врата изскърца и познат глас го стресна:

— Както и предполагах, само тук може да си дошъл. Но играта едва сега започва. Вдигни високо ръцете си, за да ги виждам!

Джери бавно се обърна и първото, което видя, беше дулото на пистолет. Зад него свирепо го гледаше лицето на маршала, зад който стоеше Гроган, а на вратата се бяха натрупали десетина мъжаги от кръчмата. Всички го гледаха намръщено и си личеше, че този път няма да му простят за това, което им бе сторил.

— Добре, господа — продължи Левин. — От вас вече няма нужда. Тръгвай, Смит, и без погрешни стъпки, защото момчетата са ти много навити и не знам дали ще мога да ги спра.

Като се усмихваше вътрешно на добрата си интуиция, която го накара първо да провери магазина на Болди, маршалът посочи с револвера вратата. Но онова, което Джери направи в следващия момент, той щеше да помни дълго време. Сигурен в това, че затворникът му е невъоръжен и няма да рискува да избяга, когато срещу него има насочен пистолет, маршалът си бе позволил да отклони поглед. Това беше причина и оръжието му да се отклони от целта. В този момент Джери протегна назад дясната си ръка, сграбчи първото шише с парфюм, което му падна, и го запокити към лампата, след което веднага се хвърли на пода. Бутилката удари лампата и я събори на земята, маршалът се обърна и по рефлекс натисна спусъка, но куршумът профуча над главата му. Сега Джери имаше шанс да се спаси.

— Дръжте го! — изфуча маршалът. — Хайде, но не използвайте пистолетите. Той не е въоръжен, освен това го искам жив.

От вратата се разнесоха ругатни, след което десетки ботуши затрополяха в посока към Джери. Свит в ъгъла, той нямаше да има много голям шанс да се защити, затова се наложи да използва още една хитрост.

Спомни си, че близо до него има малка кутия. Напипа я, след това я запокити в отсрещния ъгъл на стаята, където тя изтрещя и звукът привлече вниманието на шерифа.

— Насам! — изкрещя той. — Насочете се към задната врата. Опитва се да се измъкне от там! По-бързо, момчета! По дяволите, някой да светне!

Стъпките се насочиха към мястото, където бе паднала кутията, а Джери веднага хукна към предната врата.

В този момент имаше реалния шанс да избяга, но Болди помнеше какво се случваше с магазина му, когато преследват някого в тъмното и побърза да запали свещ. Така че веднага след като лампата падна и се изтърколи на земята, той уверено се насочи към тезгяха, където имаше свещ. Джери вече беше стигнал средата от разстоянието до вратата, когато слабият пламък го освети.

— Ето го! — изкрещя Болди. — Ще излезе през предната врата. Десет долара за тоя, който го хване!

От тълпата се разнесоха гневни викове. Всички се обърнаха и се насочиха към Джери. Болди, който беше достатъчно хитър, се наведе и блъсна една масичка към затичалия се Джери. Той нямаше време да спре и се претърколи през нея. Преди да успее да се изправи, всички се скупчиха около него. Но понеже бяха прекалено много, не можеха да го заловят, а всеки протягаше ръце и се блъскаше, като по този начин само си пречеха.

Джери се надигна и на светлината на свещта успя да си набележи жертвите. Юмруците му се разхвърчаха наляво-надясно и от точните попадения първите започнаха да се дърпат назад, присвити от болка. Това му стигаше, той се претърколи през масата и изскочи през вратата на улицата.

Останала без сили от смеха, като я беше напушил, докато слушаше как отвън някой й изнася серенада, Нанси се отпусна на стола, за да си поеме дъх, преди да си легне. Чувстваше в тялото си същото удовлетворение, което чувства работникът в края на деня, след като си е свършил добре работата.

Стоеше с ръце зад главата и си спомняше грубите и небръснати лица, когато дочу за втори път тази нощ изстрел от пистолет.

Тя веднага скочи и застана на прозореца, но в началото не виждаше нищо. Някъде нагоре по улицата имаше врява, но не се виждаха никакви хора. Изведнъж от магазина на Болди се измъкна някаква сянка, след която тичаха много хора. Самотната фигура се насочи към хотела. Направи й впечатление, че тя не беше достатъчно бърза, което даде възможност на тълпата зад нея да я настигне.

Групата вече беше наближила хотела и Нанси можеше да забележи някои подробности. Беглецът беше без шапка, а ризата му — раздърпана. Той продължаваше да тича бавно, докато не усети, че преследвачите го настигат. С невероятна бързина се обърна и стовари юмруците си по най-близките мъже.

В този момент преследвачите й заприличаха на морска вълна, която внезапно залива брега и все така внезапно се отдръпва. От ударите първите се спряха и по този начин забавиха инерцията на следващите. Това беше достатъчно за беглеца. Той явно се беше съвзел, защото се обърна и се втурна с невероятна бързина по улицата. Изглеждаше така, сякаш лети и тълпата нямаше никакви шансове да го хване. Но в бързината си той изпусна най-добрия си шанс. Пред кръчмата на Гроган имаше няколко оседлани коне, но явно беглецът не беше сигурен, че ще има време да развърже някой от конете и да набере скорост, преди преследвачите да го настигнат, и затова продължи надолу по улицата.

Неговата грешка обаче беше веднага усетена от преследвачите му. От гърлата им се откъсна вик на облекчение. Първите, които стигнаха до конете, се метнаха и ги пришпориха, но животните не тръгнаха веднага в галоп, а потеглиха в тръс, нормалния за тях ход.

Когато дочу тропот на копита, беглецът хвърли поглед назад, след което се напъна и почти удвои скоростта си. Сега Нанси вече го виждаше достатъчно добре. Той бягаше с невероятна грация и бързина, краката му сякаш не докосваха земята, ризата и косата му се вееха свободно на вятъра. Усети как сърцето й замира в неочаквана изненада. Какво ли не би дала сега да може да му помогне!

След малко обаче конете на преследвачите набраха скорост и препуснаха в галоп, шиите им се опънаха и те започнаха бързо да скъсяват разстоянието между тях и беглеца.

Той хвърли още един поглед назад. Сега вече беше почти до хотела, а конете бяха на няколко метра от него. И да се опита да се противопостави, всичко вече беше загубено за него.

Но след това…

Това се случи с такава невероятна бързина, че в началото Нанси не можеше да повярва на очите си. Както тичаше по средата на улицата, изведнъж той скочи настрани, към улука на хотела, хвана се за него и ловко се покатери до покрива на първия етаж. От гърдите на преследвачите му се разнесоха недоволни и яростни викове. Той размаха заканително юмрук към ездачите, които се разминаха на косъм с него, след това се извъртя и скочи през прозореца в стаята на Нанси.

— Ти!? — заекна тя.

— Ти!? — задъхано я попита и той.

— Би ли ми обяснил какво е станало? Убил ли си някого?

— Още по-лошо. Откраднах това за теб!

С тези думи бръкна и измъкна от джоба си шишенцето е тоалетната вода. Нанси го взе и се вцепени.

— Ти!? — повтори пак.

— Нямам много шансове! — продължи задъхано той. — За Бога, Нан, това беше просто шега!

Преди още да се е осъзнала, тя дочу шумни стъпки по стъпалата. Бързо изтича до вратата и я залости. Почти веднага на нея започна да се думка.

— Отваряй! — крещяха отвън. — Отваряй или ще разкъртим вратата! Мис, добре ли сте?

— За Бога, махнете се от вратата! — извика Нанси. — Той има пистолет и ще стреля.

Зад вратата се разнесоха уплашени викове, които се превърнаха в проклятия, докато мъжете се отдръпваха от вратата.

Нанси се присви на две и започна да се киска.

— Обградете отвсякъде хотела! — дочу се гласът на маршала от улицата под прозореца.

— Той има пистолет! — изкрещя някой друг, за да предупреди и останалите.

— Дяволска работа — изръмжа Левин. — Прикрийте се, момчета, и си дръжте очите отворени.

— Но това наистина е сериозно! — Спря да се смее тя и го изгледа сепнато.

— Да — усмихна се Джери, докато се опитваше да нормализира дишането си.

— Миришеш като градска хубавица! — усмихна се и тя.

След това махна с ръка и запуши носа си.

— Хей, Смит! — викна отдолу маршалът.

— Това съм аз — преведе Джери.

— Слез и се предай. Не разбираш ли, че играта свърши?

— И какво смяташ да правиш? — попита рязко тя.

— Нямам и най-малка представа — отвърна й той и се хвърли на леглото.

— Няма ли да предприемеш нещо?

— Ами не смятам.

— За Бога, Джери, това наистина е сериозно, както и да го възприемаш ти.

— Да?

— Така е. Тези момчета долу нямат много голямо чувство за хумор, а и мисля, че ти престъпи границата.

— Много уместно — отвърна той и сложи под главата си една възглавница.

— Ти си луд! — задъхано го пресече тя.

— Не, просто смятам да си почина.

— И даже нямаш и оръжие?

— Ами и да имам, не мога да направя кой знае какво с него.

— Но не се ли притесняваш?

— Защо да се притеснявам? Ти ме забърка в тази каша, сега е ред да ме измъкнеш.

— Аз ли съм те забъркала в това?

Тя го погледна гневно.

— Не прави тази физиономия повече — продължи Джери. — Така изглеждаш малко глупаво. Със сигурност ти ме забърка — ти и твоята вода от Флорида. Е, сега трябва да ме измъкваш.

— Джери Айкен, ти си най-лудият човек, когото съм виждала!

— Като изключим тебе! — усмихна се той. — Е, отивай. Ето, аз съм тук, а тълпата е отвън. Те са се настървили да убият мечката, а в случая аз съм мечката. Хайде, отивай и ме отърви. През последните двадесет минути раздрусах още няколко глави и сега вече всички жадуват да ме видят на бесилото.

— И въобще не смяташ да се защитиш?

— Със сигурност, не.

Вдигна ръцете и й показа окървавените си юмруци:

— Смятам малко да се поизмия.

След това смъкна ризата си и започна да си полива с вода.

Глава XXII
Шанс за свобода

— Джери — обади се тя внезапно, — ти си стопроцентов мъж. Запомни го!

— Благодаря! — изръмжа той. — Измъкни ме от тук и ще ти се отблагодаря за комплимента.

— Смит — извика маршалът, — давам ти последен шанс да излезеш и да се предадеш сам. Не бъди глупав, срещу теб няма нищо сериозно, само обвинение за нарушаване на реда, но ако се противопоставиш, ще бъдеш накиснат за това.

— О, не знае аз как ще го накисна — обади се някой друг.

— Когато започнем да го съдим — намеси се и трети, — ще си го върна, Смит.

Но всички викове спряха, когато на прозореца се показа бяла фигура.

— Слизай — започнаха да я съветват някои. — Слез долу, за да бъдеш чиста.

Но тя се прехвърли на покрива и се усмихна:

— Маршале — започна тя, — ще говориш ли с мен?

— Искаш да го защитиш ли? — пристъпи напред Левин.

— Да, маршале. Всичко това стана единствено заради мен.

— Знаех си — процеди Левин през зъби. — Още в началото се бях усъмнил, че зад всичко това стоиш ти.

— Човекът, когото искате, е мой приятел. Маршале, той дойде в града, за да вземе нещо, което аз исках.

— Вода от Флорида! — избухна Левин.

— А боят, който се е разразил след това в кръчмата, не е бил започнат от него.

— Но е причинил куп поразии! — възкликна маршалът.

— Не е нарушил нито един закон — настоя тя.

— Но той наду доста глави — обади се някой друг.

Това беше последвано от ръмженето на тълпата.

— Господа — извика тя, — искам да ви направя едно предложение.

— Давай, мис.

— Този човек, когото искате, е тук, отчаян и въоръжен. Ако се опитате да го заловите, това може да ви коства доста неприятности, а на някои и живота.

— Това наистина не е добро — кимна маршалът, — но все пак работата трябва да се свърши. И какво искаш?

— Ще хвърляме монета с теб, маршале, и ако спечелиш две от три, той ще слезе и ще се предаде сам. Но ако загубиш, го пускаш на свобода.

Маршалът наведе глава и се замисли дълбоко.

— Но това не е законно — започна той.

— Не — отвърна веднага тя, — но поне е честно и дава шанс и на вас, и на него. — След това повиши глас, за да могат и другите да я чуят: — Момчета, вие съгласни ли сте, а?

Тълпата започна да шуми и тя измъкна три монети.

— Ето три сребърни долара. Ще ги хвърлям един след друг нагоре и ще ги оставям да паднат на земята. Вие, жителите на Номер Десет, ще определите кога да хвърлям. Готови ли сте?

— Да — изрева тълпата.

— Какво избрахте, маршале?

Маршалът знаеше, че си има начини монетата да се хвърли на определена страна, така че реши да не се поддава на този глупав капан.

— Ти хвърляй — отвърна той разпалено. — Все още изпитваше желание да накаже Джери. — Аз ще избера, докато монетата е във въздуха.

— Ами добре тогава!

Тя замахна нагоре с ръка и доларът литна.

— Ези! — извика маршалът, когато доларът достигна най-високата си точка и започна да пада.

— Добре, езито е за теб — отвърна му тя.

Монетата издрънча на земята, след което около нея се скупчиха мъжете, като всеки се мъчеше да види със собствените си очи резултата.

— Ези! Ези е! Бъд спечели!

След това един се наведе, взе долара и й го подаде. Тя само се засмя.

— Още един път, маршале.

Когато и вторият долар литна нагоре, маршалът пак се обади:

— Тура!

Монетата се изтърколи на земята и всички веднага я обградиха:

— Пак ези! Момичето печели!

— Последен път, маршале — усмихна се тя. — Готов ли си?

— Но откъде да знам — прекъсна я той, — че той ще спази обещанието, ако загуби? Откъде да съм сигурен, че ако спечеля, ще дойде сам да се предаде, а?

— А откъде той да е сигурен — прекъсна го тя, — че ако спечели, ти ще изпълниш обещанието си?

— Ще ти кажа нещо — обади се от прозореца над тях Джери. — Вярвам в честността на хората тук, нека и те да ми имат доверие.

— Това е по-добре за теб, друже! — извика един от мъжете. — Който спечели, той води играта, така че ще си удържим на думата, както ти на твоята.

— Добре де — прекъсна ги маршалът. — Това не е правилно, не е законно, но ще го направим. А и тук обикновеният закон не помага кой знае колко. Хайде, хвърляй монетата.

— Ето — кимна тя и показа последния долар. — Ако ти спечелиш, той слиза долу и се предава. Ако загубиш обаче, го оставяте на свобода. А вие, момчета? Мислите ли, че това е достатъчно честно, а?

— Честно казано — започна Гроган, — този ми разби ченето, а и контузи доста други тук. Но той се би като мъж и е редно да му дадем шанс. Така че аз съм „за“. Хвърляй, мис.

Монетата литна високо нагоре, изчезна за момент от погледа на мъжете, след това се появи и започна да пада блестяща надолу.

— Тура! — избра маршалът.

Монетата се изтърколи в праха.

— Пак ези! — учудено започнаха да се споглеждат мъжете. — Три пъти по ред ези!

— Я вижте от другата страна на монетата — изсумтя маршалът. — Мисля си, че тези долари нямат ези.

— Не, маршале, с монетите всичко е наред, така че трябва да оставиш човека на свобода.

— Маршале — започна момичето от покрива, — ти може и да си добър, но сега загуби.

Маршалът, приел всичко присърце, смъкна шапката си и започна да си вее.

— Мис — започна той, — това не е първата неприятност, която ми причини тази нощ, а си мисля, че няма да е и последната. Но все пак оставам този мъж на свобода.

Всички започнаха да се разпръскват и след малко никой не остана на улицата.

Нанси се върна през прозореца в стаята.

Над града се спусна сънлива тишина, от време на време нарушавана от някой вик или малка свада, тъй като за Номер Десет това беше най-вълнуващата нощ за цялото му съществуване. Но в кръчмата на Гроган една лампа все още продължаваше да свети над бара. С годините работа на полутъмно очите на Гроган бяха свикнали да виждат добре и в слабо осветени помещения, затова сега въобще не го притесняваше, че свети една-единствена лампа. По-голямата част от кръчмата тънеше в сумрак. Рулетката едва се виждаше на масата, а сенките бяха придобили неестествени, мистични форми.

Печалбата му в този момент идваше само от един клиент, но този клиент не беше кой да е, а Лефти Харис. От всички мъже в кръчмата единствено той не беше помръднал от стола си, когато другите излязоха, за да чуят любовната серенада, и след това, когато започнаха да гонят Джери. Сега той беше седнал точно до бара, абсолютно мълчалив. През цялото време пи и говори много малко, но подвижните му очи не изпускаха нито един от мъжете, които бяха в кръчмата.

За всичко това си имаше причина. Преди три дена той беше застрелял един човек. Раната не беше смъртоносна, но за изстрела не можеше да се намери извинение. В никакъв случай не беше самоотбрана, не можеше да се извини даже и с това, че е направил лъжливо движение към кобура си. Просто го беше обзел безпричинен гняв и преди да разбере какво прави, вече беше стрелял по един напълно невинен човек и го беше повалил. Естествено, след това тръгнаха по петите му.

Не беше първото му преследване през всичките тези години, но досега законът имаше много малка или никаква причина за обвинение срещу него. Освен това някакъв глас му нашепваше, че този път преследването ще завърши зле. И не защото очакваше сега обстоятелствата да се обърнат срещу него. Той умееше да надушва опасността, както животно надушва промяната във времето. Много пъти преди се беше измъквал, и то доста умело, но сега вече не беше много сигурен в себе си.

През тези три дена бе започнало да го преследва чувството на вина. Бързият му кон и желанието да се отдалечи от мястото на трагедията го бяха довели в Номер Десет, преди още новината за вината му да е достигнала тук, но той знаеше, че ако се разчуе какво е направил, историята можеше да продължи с изстрели.

Затова той реши да изчезне и с такава цел започна едно от онези дълги пътешествия из пустинята: през деня почиваше, а през нощта пътуваше. Навсякъде очакваше изненади и капани, затова обикаляше най-затънтените места и все пак успя да научи, че законът е по петите му. От много време никой не се беше наемал да му търси сметка, затова сега това преследване му се струваше толкова важно. Усмихна се леко и огледа празната кръчма. След по-малко от три часа вече щеше да е в сърцето на пустинята и никой нямаше да успее да го открие.

Гроган го наблюдаваше скрито, като от време на време хвърляше по някой поглед на лицето му. През живота си беше видял много известни хора, но никой не можеше да се сравнява с Лефти Харис. Той се беше прочул като голям пияница и скандалджия, но сега пиеше уискито си бавно и по малко и въобще не обелваше дума.

Влезе маршалът Левин.

Нощта вече почти свършваше. Навън се развиделяваше, къщите започваха да се виждат малко по-ясно, но през прозореца все още беше тъмно. Гроган почувства умора, която изпитват и танцьорките след цяла нощ игра. Пареща умора, придружена с болки в цялото тяло.

Така се почувства и той, когато видя шерифа. Лицето му беше пепелявосиво като сумрака навън. Под очите му се бяха образували торбички, а около устата му се спускаха две дълбоки бръчки. Раменете му бяха отпуснати, походката му беше тежка и изморена. С влизането си огледа кръчмата и седна на един стол е въздишка на облекчение.

Вдигна поглед към Гроган и се усмихна на Лефти:

— Благодаря на Господа — започна той тихо, — най-после съм сред приятели! — След това нареди: — Уиски, Гроган!

Гроган му занесе пълна чаша и се върна зад бара. Той изпитваше нещо като любопитство, като гледаше как един човек на закона и един, който е престъпвал много пъти законите, стоят в едно и също помещение и се гледат така, сякаш са приятели от много време. Маршалът пресуши първата чаша на екс. Гроган се засмя вътрешно. Бързото пиене развързваше устата, а от това можеше да има и други последствия.

— Ще пийнеш ли още едно, Бъд? — изръмжа той. — Това е за сметка на заведението!

Левин посегна инстинктивно към чашата, но след това бавно и с нежелание отдръпна ръката си от нея.

— Не — разклати глава той. — Не искам повече пиене, не и докато тя е в града.

Лефти явно не беше чул добре, защото се намеси:

— Кой е той? Кой е този мръсник, заради когото се притесняваш, а, Бъд?

Лефти искаше да спечели маршала на своя страна. В следващите дни, когато много хора ще са по петите му, това можеше да се окаже важно за него.

— Не той, а тя, Лефти.

— Жена? Притесняваш се от една фуста? — измърмори тихо Харис.

— Не и аз — прекъсна го недоволно Левин. — В началото всичко вървеше нормално, но след това тя ми създаде толкова работа, че още не мога да разбера по какъв начин го направи. Аз не можах да хлътна по нея, но всички останали от града са хлътнали. А какъв е резултатът? Слушай!

Вдигна ръка в знак за тишина. Някъде в далечината се чуваха викове, след това гласовете избухнаха в крамола.

— Оставям ги — изръмжа той. — Нека да си трошат дебелите глави. Няма да се намеся, докато не започне да се стреля.

Лефти не каза нищо, само гледаше внимателно маршала.

— Всичко това е заради нея, Лефти — въздъхна дълбоко Левин. — Тя причини такива неща на Номер Десет, които и един ураган нямаше да причини. Първо се появи Смит, който предизвика бой в кръчмата. Той беше нещо като встъпление на всичко, което последва. След това се появи и самото момиче. До два дена ще запали града и той ще изгори до основи. Вече навсякъде започнаха да се бият за нея, а преди слънцето да е изгряло, някои ще се мразят и ненавиждат пак само заради нея.

— И как го е направила? — попита любопитно Харис.

— С очите си — отвърна тихо Девин. — Не можеш да си представиш какво прави, като погледне някого. Само една усмивка и един поглед и мъжът вече е готов да се хвърли в огъня заради нея. Сега имаме петдесет мъже, които са лудо влюбени в това момиче и се чудя как ще вървят по-нататък нещата.

Потръпна и поклати глава.

— Откакто дойде в града, видях смъртта в очите поне двадесет пъти.

— А защо не я разкараш?

— Как мога да я закача, когато не е престъпила закона? Но даже и да го престъпи, не бих си позволил да вдигна ръка срещу нея, защото целият град ще се обърне срещу мен. Те се отнасят така с нея, както вълчица пази малкото си и ако се опиташ да й направиш нещо, може да се нахвърлят отгоре ти.

— Май тези господа тук се нуждаят от малко уроци — усмихна се Лефти.

— Те си получиха заслуженото — кимна Девин. — Тоя Смит ги прегази като бизон. Но искат още. — Въздъхна дълбоко. — Истината е, че не иска да прави нищо лошо. Целият проблем, Лефти, е в това, че тя е прекалено хубава.

— Така ли? — изсумтя Лефти.

— Жените се делят на три групи — отбеляза философски маршалът. — Първата е на обикновената жена. Тя не изглежда кой знае колко хубава и понякога дори не можеш да я забележиш. Но е от онези жени, които знаят как да създадат дом и да отгледат децата си. Тя е като моята майка — Бог да я прости, — а най-вероятно и като твоята майка. Най-често по ръцете й ще видиш мазоли, но сърцето й остава нежно за цял живот. Това е първата група. Те не са като жените, които започват да превъзнасят още от първи поглед, но там, където са, всичко се разхубавява.

Помълча така замислен, след това продължи:

— Жените от втората група са много хубави. Те веднага събират погледите на всички. Когато по улицата върви такава жена, всички мъже се обръщат, а след това мечтаят за нея. Ако отидеш на танци, там винаги ще има поне една от тях, а мъжете ще са се струпали около нея като мухи на мед. След танците винаги следват няколко сбивания, защото някой си представя, че нарочно е бил изолиран и не е могъл да танцува с нея, или нещо подобно. Покрай тези жени винаги има неприятности, без самите те да са искали да ги предизвикат. Представи си, че жена от тази група се омъжи. Тя е имала голям избор и в началото ще мисли, че е избрала най-добрия. Но след време, когато се появят децата, постепенно ще започне да съжалява, че е избрала именно него, а след още време даже ще го ненавижда.

Маршалът отново спря, за да си поеме дъх и Лефти използва паузата:

— Момичето от тази група ли е?

— Не — поклати отрицателно глава Левин. — Тя е от собствената си група. Тя е не просто хубава, тя е прекрасна. И когато поглежда към мъж, той усеща как в него започват да бушуват хиляди непознати досега страсти. Едновременно му става и студено, и горещо. Но за нея не могат да се правят никакви предварителни сметки. Тя е силна, но не знае това. Тя е като кон, който никога не е би натоварван с толкова товар, колкото може да носи. Тя постоянно търси действие, сякаш е мъж и въобще не й пука какво ще се случи.

— Действие? — попита тихо Лефти.

— Действие през цялото време — кимна маршалът. — В ареста съм пъхнал вече двама мъже, един полудя заради нея, а останалите се опитват да си прережат гърлата, и всичко това заради Нанси.

— Името й е доста хубаво — измърмори Лефти.

— Не само името й е хубаво. Очите й, косата, ръцете й, гласът й! Ако знаеш какъв глас има, друже!

Лефти се размърда.

— Тя е сънят, за който си мечтал години наред и изведнъж го виждаш на живо. Тя е краят на всяко едно желание. Но усмивката й запалва в сърцата на мъжете желание да се бият, а очите й могат да те превърнат в роб на нейните желания. Бих дал сто долара, за да я разкарам от града.

— А какво търси тук?

— Търси действие, друже.

— Къде отива?

— Където има развлечения. За никъде не е тръгнала.

— Има ли някой с нея?

— Никой. Никой не би могъл да направи и крачка с нея, без да си има неприятности.

— Аха! — измърмори замислено Лефти.

— Освен този Смит — довърши маршалът, като се замисли за момент.

— А той къде е сега?

— Взе си стая в хотела до нейната.

— Познават ли се добре с него?

— Ами тя го спаси от мъжете с такова спокойствие и хладнокръвие, че даже и аз съм учуден.

Лефти Харис се надигна и сложи ръка на рамото на Левин.

— Бъд — прошепна той, но този път очите му гледаха зорко. — Ела малко навън. Искам да ти кажа нещо.

— Какво ти има, Лефти? Изглеждаш ми като настървен за лов на мечки.

— Ела, ела — настоя Лефти. — Май ще се зарадваш да разбереш какво съм намислил.

Глава XXIII
Убиецът

Веднага след като излязоха навън и бяха сигурни, че Гроган няма да ги чуе, Лефти се обърна към него:

— Я си представи, че се появи някой, който я вземе и я отведе насила извън Номер Десет, а?

— Какво?

— Просто си представи — измърмори Лефти.

— Лефти! — заекна маршалът. — Да не би да искаш да кажеш…

— Това няма да те нарани, нали?

— Лефти, ще ти бъда приятел за цял живот. Но как можеш да я измъкнеш от хотела, без да вдигнеш целия град на крак?

— Има някои неща, които стават, ако бъдеш по-настоятелен. Освен това откъде знаеш, че тя няма да се зарадва да тръгне с мен, а? Виж, Бъд, това момиче иска действие, а аз мога да й го дам. Тя не е решила да се установи тук. Явно не е обвързана със семейство и родители. Аз също не съм обвързан и нищо не може да ме установи на едно място. Тя иска да пътешества, така смятам и аз. Е, Бъд, нима между мен и нея не може да се получи разбирателство? Ти как мислиш?

Маршалът се замисли дълбоко.

— Лефти — измърмори той накрая, — нали не искаш да кажеш, че…

— Слушай ме сега — прекъсна го нетърпеливо Лефти. — Тя ще бъде в безопасност при мен, аз по никакъв начин няма да я нараня или да я карам да прави нещо насила. Но постоянното скитане сам рано или късно започва да омръзва и ти се превръщаш в самотник. Нали ти казвам, моята идея може да й хареса. Познавам тази земя като петте си пръста и може би ще й е приятно да я водя. Както и да е, позволи ми да я изведа от Номер Десет. Ако не й хареса да бъде с мен, може да ми го каже веднага и аз ти обещавам, че ще я заведа там, където пожелае. Така става ли?

— Бъд — започна бавно Левин, — щом смяташ да я изведеш от града, съм съгласен, но искам да вярвам, че ще бъдеш честен с нея и няма да я тормозиш. Ако обаче смяташ да я измамиш и това стигне до ушите на мъжете тук, е, тогава ти гарантирам, че след теб ще тръгне целият град и никой и нищо няма да може да ги спре, докато не си я върнат, даже и да се наложи да те убият.

— Знам това.

— И знай, че аз ще ги водя.

— И това знам.

— Но аз знам, че ти държиш на думата си. Нейната стая е първата вдясно от стъпалата. Всичко хубаво и ти желая късмет.

След тези думи си стиснаха ръцете. Лефти се обърна и изчезна в тъмнината.

Но Левин продължаваше да стои и да гледа след него.

— Бедният Лефти. Той не я познава както аз. Бог да му е на помощ! Но сега поне мога спокойно да си поспя.

Веднага след това се прибра у дома и си легна, без да се притеснява повече, че може да последват нови неприятности. Беше си направил добре сметката и бе успял твърде лесно да разкара и двата проблема от града.

В същото време Лефти се добра с коня си до хотела, върза го на коневръза и влезе в сградата. Движеше се бавно и лениво, сигурен в себе си и спокоен, че никой няма да го изненада. На открито винаги се чувстваше по-сигурен, като див звяр, който може да се измъкне щом усети и най-малка опасност. Но когато влезе в сградата, изведнъж се промени. Походката му стана плавна и тиха, очите му шареха на всички страни, ослушваше се и за най-малкия шум, а цялото му тяло беше напрегнато. Тук не беше в свои води и знаеше, че могат да го изненадат много по-лесно, отколкото навън.

Внимателно започна да се изкачва по стъпалата, като стъпваше толкова леко и предпазливо, че нито едно стъпало не изскърца. Когато стигна догоре, се спря и се ослуша. Нищо не се чуваше, всички спяха. Той зави надясно и застана пред вратата на Нанси. Спря се за момент и веднага започна да долавя слаби шумове. Усети и някаква сладникава миризма на парфюм, някъде някой се обърна и леглото му проскърца, след това започна да бълнува и Лефти чу всичко това. Но в стаята, в която се канеше да влезе, не се чуваше нищо, а това беше повече от странно.

Натисна дръжката. Даже и крадец с голям опит не би се справил толкова добре. Не се чу никакъв шум, докато бавно отваряше вратата. След минута вече имаше достатъчно разстояние да се провре и той влезе в стаята.

Спря и се огледа внимателно. Слабият парфюм, който усети още в коридора, се носеше от тази стая, но едновременно с това имаше някаква друга, омайваща миризма и след миг той разбра, че тя идва от момичето.

Затвори все така тихо вратата, но този път тя тихо изскърца и в леглото веднага се изправи тъмна сянка. Беше срещу прозореца и той можеше да различи фигурата на слабата светлина отвън, но беше сигурен, че така прилепнал към вратата, тя въобще не може да го види. Затова затаи дъх и замръзна. Знаеше, че ако момичето долови и най-слабия шум от него, ще започне да пищи, а това щеше да подпише смъртната му присъда. Мъжете, които се опитваха да проникнат в женските легла, без да са желани, не живееха дълго тук. Законите бяха неписани, но сурови и всеки се стремеше да ги спазва, иначе загубваше живота си.

— Какво става, друже? — обади се тих глас от леглото.

Той пое въздух. Това не можеше да бъде! Нима успяваше да вижда и в тъмното? И защо не започна да пищи? Изведнъж усети нещо като уважение пред това момиче, което успя да запази самообладание и да се държи хладнокръвно и спокойно с напълно непознат, промъкнал се без нейно знание в стаята й.

— Ще играем игра за двама — започна той. — Говори тихо, опичай си акъла и не се плаши, в противен случай играта ще свърши, преди да е започнала.

— Не се страхувам. Но защо влизаш толкова тихо?

— Защото, ако разберат, че съм в стаята ти, мис, всички жители на града ще се изсипят тук за по-малко от десет секунди.

— Ами защо тогава дойде?

— Защото съм тръгнал на едно пътуване и се нуждая от компания.

— Е?

— Ами чух, че и ти си била сама, лейди?

— Това е доста странно. И кой ти го каза?

— Подочух го отвън, подочух, че си търсела и действие.

Гласът отсреща замлъкна за миг, след това се разнесе тих и мелодичен смях. Този смях го накара да усети нещо ново и непознато в себе си. Тялото му се стегна.

— А какво можеш да ми предложиш?

— Едно дълго пътуване.

— Къде?

— Не знам.

— Колко ще продължи то?

— Не знам.

— С кого ще бъдем?

— Ти, аз и два коня.

— А ти кой си?

— Лефти Харис.

— С какво се занимаваш?

— С много неща.

— Къде живееш?

— На коня си.

Последва още една пауза, но той дочу тихо и учестено дишане от леглото. След това последва кратка, но ясна команда от нейна страна:

— Лефти, запали клечка, за да те огледам.

Той го направи автоматично.

— Вдигни клечката така, че да успея да разгледам лицето ти.

Той вдигна клечката пред очите си. След миг се чу нещо като мърморене:

— Защо не? Защо да не тръгна с него?

След като светна, той успя да я разгледа бегло. Видя блестящите й очи, леко разтворените устни, бялата шия. Вдигна още клечката и пристъпи към нея, но пламъкът опари пръстите му и той хвърли клечката на земята.

— Излез навън — нареди му тя, — за да се облека.

— Идваш ли?

— Ами да.

Той се засмя:

— Страхотно. Ще си изкараме чудесно. И ще рискуваш ли наистина?

— Смятам да пътувам един ден е теб и да видя какво ще се получи.

Без да продума повече, Лефти излезе и затвори безшумно вратата зад себе си. Спря се и се усмихна, а сърцето му туптеше силно. Това щеше да бъде много по-силно от всяко друго приключение. Наистина си беше доста необичайно. Но дали щеше да тръгне с него?

Отвътре се чуваха слаби шумове, след това изтрополяха ботуши, вратата се отвори и тя застана пред него.

— Готова съм! Хайде, бързо!

— Имаш ли кон?

— В конюшнята зад хотела е.

След това безшумно се измъкнаха от хотела. Все още не осмислящ добре нещата, той оседла коня, който тя му посочи. Момичето веднага се метна на седлото.

Ако случайно бяха погледнали нагоре, вероятно щяха да видят една фигура на мъж, който стоеше и ги гледаше през прозореца. Но мислите на Нанси бяха насочени единствено към пътуването, а Лефти мислеше само за момичето и нищо друго в момента не го интересуваше.

Глава XXIV
При езерото на Били

Препуснаха надолу по улицата към края на града, но и тогава в главата на Лефти се въртеше една-единствена мисъл, която той не можеше да разбере. Беше тръгнал към хотела, сигурен, че ще му се наложи да използва оръжие и сила, но за негово учудване и объркване това странно момиче беше решило да тръгне доброволно е него. Лефти се опита да си спомни дали някога е познавал подобна на нея, но не можа да си спомни. Както и маршалът беше казал, тази жена беше неповторима. Дали пък не беше от онези мъжкарани, които умираха само да пътуват? Не, нежният глас подсказваше, че не е от този тип жени.

Тя изглеждаше толкова свежа и красива, че вероятно никога не бе оставала без мъжка компания, а това още повече засилваше неговото недоумение. Защо все пак се съгласи да тръгне с него? Дали пък не е харесала лицето му, да е прочела по него, че той е честен и смел човек и затова да се е съгласила? Та тя си нямаше и най-малка представа за истинската му професия и лошата му репутация.

В него започна да се оформя мисълта, че вече е време да предприеме нещо, тя или която и да е друга жена, която го познава, да не се срамува от действията му. Всичко това той никога не бе изпитвал, защото нито една жена не му се беше доверила и той не можеше да опита плода на споделената любов. Но сега, когато тази жена бе тръгнала с него, когато бе решила, че може да му се довери, сега той трябваше да оправдае доверието й. Тя му се беше доверила още в мига, в който го зърна и той по-скоро би умрял десет пъти, отколкото да позволи някой да й стори зло. За него това беше идеалът за жена. Е, поне в началото можеше да се отнася към нея като сестра, която трябва да го разбере и да му помогне. Искаше да направи някоя много добра и смела постъпка.

Всичко това минаваше през ума му, а сърцето му туптеше радостно. Вече се беше развиделило и те виждаха далече пред себе си езерото на Били.

Това си беше малко езерце близо до Номер Десет, което се използваше и като източник на вода за града. Ако го нямаше него, и градът не би могъл да съществува. То беше едно от чудесата на природата: избликваше изпод пясъците, в сърцето на пустинята и се събираше в малък водоем, който за първи път е бил открит от някой си Били. По-късно бяха свързали езерото с града чрез тръбопровод.

Вече се виждаше ясно и планината, която извисяваше снага високо нагоре и при първите лъчи на слънцето всичко изглеждаше невероятно красиво. Лефти се обърна към момичето и видя, че и тя е прехласната от красотата на природата тук. В очите й се четеше щастие. Да, той щеше да й покаже всичко най-хубаво тук, в пустинята, но преди това трябваше да се отдалечат на достатъчно разстояние от града, преди да са усетили отсъствието им и да са ги погнали. Обърна се.

Някъде далече назад лежеше Номер Десет, а по следите им се виждаше малка черна точица, която се движеше право към тях. От учудване Лефти спря коня и се загледа. Почти веднага успя да различи, че това си беше конник, който препускаше към тях в галоп.

— Преследва ни някой — обърна се той към момичето.

— Давай да пришпорим конете.

— Преследвани ли сме? — изненада се тя и се обърна назад, за да се увери сама. След това добави по-спокойно: — Защо, та това е само един човек!

— Така ли? — измърмори Лефти.

Ако правилно я беше преценил, сега той беше нейният герой, истинският мъж и нямаше да позволи на никого да отнеме мястото му.

Обърна коня си и зачака преследвача, а момичето се отдалечи на малко разстояние, за да може да наблюдава по-добре, без да се меси.

Никой не си помисли за отминалите времена, когато мъжете се биеха един срещу друг и наградата за победителя беше жената, но сега при тях се получаваше нещо подобно.

Вече можеха да го виждат по-добре. Беше се привел към седлото, за да не му пречи вятърът и се приближаваше все така бързо към тях. Вече нямаше никакво съмнение за това накъде се е запътил, защото яздеше право към тях.

— Джери Айкен! — извика Нанси.

— Познаваш ли го? — попита остро Лефти. — Приятел ли ти е?

— Ами, зависи.

По лицето на Лефти плъзна мрачна усмивка. Това беше отговорът, който му бе нужен.

— Спри! — извика той. — Спри се, освен ако не си търсиш белята!

Но отговорът на Джери беше само един смразяваш кръвта вик. В ръката на Лефти се плъзна пистолет.

— Не, не! — извика момичето зад него. — Джери не е въоръжен.

Но беше много късно. Вероятно Лефти не можа да я чуе, защото тя се беше отдалечила от него, но той нямаше много време да размишлява, тъй като Джери се приближаваше като парен локомотив и трябваше да го спре по някакъв начин.

В момента, в който прозвуча изстрелът, той изчезна от седлото. Нанси започна да крещи от уплаха и страх. Но това беше стар индиански трик. С единия крак и ръка Джери успяваше да се задържи на седлото и беше невидим за Лефти, докато конят му продължаваше да се движи към него.

Лефти започна да проклина. Той беше разбрал трика и започна да стреля в седлото, зад което би трябвало да се крие Джери. Но куршумите рикошираха в подплатеното с метал седло. В следващия момент конят вече беше до него, а ездачът се изправи и се хвърли напред. Лефти вдигна пистолета, за да стреля, но ръката на Джери успя да избие оръжието. Всичко стана за един миг. За секунда Джери успя да се прехвърли от коня си на седлото зад Лефти, след което започна да го бие с всичката си сила в главата. Конят на убиеца, изплашен от двата изстрела и от борбата, която се водеше върху него, хукна към езерото и се бухна във водата. Джери издърпа Лефти от седлото и двамата застанаха един срещу друг. Нанси успя да види яростните очи и на двамата, последва кратка и безшумна схватка, след което Джери успя да натисне Лефти под водата. От устата на Джери се разнесе разцепваш ушите индиански крясък. Докато наблюдаваше боя, Нанси усети, че започва да се вълнува. Тя не го бе искала, но сега двама мъже се биеха на живот и смърт единствено заради нея и това я вълнуваше.

Постепенно усилията на Лефти да се покаже на повърхността отслабваха все повече и повече, след малко той вдигна безпомощно ръце над водата. Джери го задържа така още няколко секунди, докато се увери, че той вече не шава. Дали все пак е успял да го убие?

Не, в следващия момент хвана за ръката Лефти и започна да го тегли към брега, където го остави да лежи.

— Той е мъртъв! — заекна Нанси.

Опита се да слезе от коня, но острият глас на Джери я накара да замръзне:

— Стой там и не слизай! Остави го на мен!

— Но той е мъртъв.

— Тогава не можеш да му помогнеш с нищо.

Какъв е той?

Какво беше станало? Той скочи на седлото с вид на победител и изкрещя още един път. Сега в цялата му фигура, в очите му и действията се забелязваше онзи дяволски Джери, който успя да се справи с всички мъжаги в кръчмата на Гроган, който надбяга конете на преследвачите си и влезе в стаята й.

От падналия мъж се дочу тихо стенание, след това той се размърда и седна. Главата му немощно беше отпусната надолу, а ръцете му трепереха.

— А сега ти идваш с мен — обърна се към нея Джери.

— Къде? — попита тя, след това се учуди как му бе позволила да я командва и даже да го приема като нещо нормално. Може би защото всичко в нея я караше да се чувства сигурна и в безопасност, защото му имаше доверие.

— Първо ще се изкачим на хълма! След това ще се огледам и там ще реша какво ще правим по-нататък.

Тя завъртя глава в посока към хълма.

Някъде над тях се издигаше висок връх, който вече беше огрян от слънцето, докато долу все още беше мрачно. Без да чака втора покана, тя пришпори коня си, а Джери я последва с радостен вик. Така двамата препуснаха нагоре, без да се обръщат назад, а по лицата им се четеше радост и спокойствие.

Някъде зад тях и под тях оставаше миналото им. Джон Сковил яздеше нататък с единствената мисъл в главата — да избяга от това ненормално място.

Под тях се простираше и Номер Десет. Бъд Левин вече нямаше за какво да се притеснява и беше щастлив, че успя да се отърве от неприятностите, които може би щяха да му костват живота. Жителите на града спяха и сънуваха спокойно, всеки с тайната надежда, че на другия ден ще успее да предизвика вниманието на момичето. В ареста Пит и Мак също спяха спокойно един до друг.

От цялото парти, което бяха започнали по средата на нощта Джери, и Нанси, Сковил, Пит и Мак, резултатът беше, че те двамата успяха да се съберат заедно.

Никой от тях не можеше да осъзнае това, но сега им беше достатъчно, че всичко лошо остава зад тях, а новият живот едва започва. Джери гледаше в далечината с надежда и вяра, а Нанси не откъсваше очи от него. Той я беше събудил за новия живот и щеше да бъде от днес нататък с нея.

— Ела! — рече той.

Нанси приближи коня си до неговия. Джери обви раменете й с ръка и я притисна силно.

— Джери — обади се тя внезапно, — пусни ме.

— Хич и не се надявай.

— Но аз чувствам, че се задушавам.

— Какво има?

— Ами тази тоалетна вода от Флорида…

— Ти си я харесала — изсмя се той, — затова сега можеш да я дишаш с пълни гърди. Аз никога не бих взел такова нещо за себе си.

Тя се изсмя тихо.

— Защо тръгна без мен, Нанси?

— Не знам. Най-вече, за да видя дали ще ме последваш.

Той се усмихна криво:

— Ще ти измисля наказание за това, да знаеш.

— Надявам се.

— Вече съм нов човек, Нанси. Сега съм на нов кораб, който съм осветил с парфюм и съм готов да го пусна по вода.

— И къде ще отидем?

— Някъде нататък, откъдето изгрява слънцето. Как ще наречеш тези непознати земи, а?

— Не знаеш ли? Това е Земята на щастието.

— Ами тогава тръгваме към нея. Нямам и най-малка представа какво има там.

— Това е най-хубавото нещо. Но какво ще ядем, с какво ще живеем?

— Имам пушка и барут. В кесията си нося сол, а в джоба — вода от Флорида. Ще живеем там, в тези земи, но първо трябва да направим нещо много важно. Трябва да се оженим.

— Разбира се. Но нека си говорим за тези неща по-късно. Виждаш ли ей онази скала накрая на платото?

— Да.

— Обзалагам се, че ще те изпреваря до нея.

Нанси веднага пришпори коня си. Джери я последва със силен вик. Над планините грееше слънцето и върховете блестяха като позлатени. Косата й се вееше от вятъра, тя се беше полуобърнала към него и се смееше щастливо, от сърце.

Така, препускайки, стигнаха до края на платото и се спряха, за да се насладят на света, който лежеше в краката им.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.